УХВАЛА

20 вересня 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/7975/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька  Н.  О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,  
секретар судового засідання - Мельникова  Л.  В.,
розглянув касаційні скарги Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонд державного майна України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі
за позовом Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпроект", 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд державного майна України,
про визнання недійсним договору.

У судовому засіданні взяли участь представники: відповідача - Сурник В. М., третьої особи - Вакуляк Ю. А.

ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року Державне підприємство "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" (далі - ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та/або Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпроект" (далі - ТОВ "Інтерпроект" та/або відповідач) про визнання недійсним інвестиційного договору від 02.11.2015 № 823, укладеного між ДП  "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та ТОВ  "Інтерпроект" (далі - спірний інвестиційний договір).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що чинне законодавство визначає виключний порядок укладення державними підприємствами договорів про спільну діяльність. Так, згідно з положеннями Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 N 296 (далі - Порядок №  296), укладення договорів, зокрема, про спільну діяльність державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків потребує погодження Кабінету Міністрів України у формі розпорядження про погодження такого договору. Лише після цього суб`єкт господарювання може здійснювати заходи щодо забезпечення укладення такого договору. На думку позивача, спірний інвестиційний договір містить всі ознаки договору про спільну діяльність, а тому ДП  "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" повинно було отримати погодження Кабінету Міністрів України на його укладення. Оскільки такого погодження отримано не було, позивач вважає, що спірний інвестиційний договір укладений з перевищенням повноважень, тобто в порушення положень частин 1, 2 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Крім того, оскільки умовами спірного інвестиційного договору передбачається відчуження земельної ділянки державної власності, позивач повинен був отримати погодження Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) на укладення такого договору, а вибуття земельної ділянки із державної власності спричиняє істотні збитки державі та також суперечить інтересам держави і суспільства.
У тексті позовної заяви позивач також просив поновити строк позовної давності.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позовних вимог, зокрема зазначив, що умовами спірного правочину, а саме у пункті 12.5. спірного інвестиційного договору чітко визначено, що право на земельну ділянку залишається за позивачем, земельна ділянка не є вкладом позивача у діяльність по реалізації договору та укладення такого договору не припиняє права позивача на земельну ділянку, яка протягом дії договору залишається за ним. Крім того, відповідач зазначав, що за своєю правовою природою спірний інвестиційний договір є договором змішаної інвестиційно-підрядної форми, що також визначено сторонами у пункті 12.6 цього договору.
Крім цього, ТОВ "Інтерпроект" у відзиві на позовну заяву просило застосувати позовну давність до спірних правовідносин.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2021 у справі №  910/7975/21 залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ФДМУ. 
26.08.2021 до місцевого господарського суду надійшли письмові пояснення, в яких ФДМУ, зокрема зазначав, що спірний інвестиційний договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, для укладення якого необхідне погодження Кабінету Міністрів України. Також ФДМУ зазначив, що умовами оспорюваного правочину передбачено відчуження об`єкта будівництва на користь відповідача та відчуження земельної ділянки, що обліковується на балансі ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 у справі №  910/7975/21 (суддя Щербаков С. О.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 (Скрипка І. М. - головуючий, судді Михальська Ю. Б., Іоннікова І. А.), у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані таким, що за своїм змістом спірний інвестиційний договір містить елементи зобов`язальних правовідносин з приводу інвестування (інвестиційний договір), підряду (договір підряду), та інших елементів зобов`язальних правовідносин, що не дозволяє зробити висновок про можливість комплексного застосування до окремих частин договору інших положень чинного законодавства, ніж ті, що регламентують порядок здійснення інвестиційної діяльності та особливості виникнення, зміни та припинення правовідносин підряду.
Так місцевий господарський суд, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції зазначив, що за своєю правовою природою спірний інвестиційний договір є змішаним господарським договором з елементами підрядних відносин та відносин з приводу інвестування, та укладений між сторонами виходячи з положень статей 627, 628 ЦК України. 
Ураховуючи наведене, твердження позивача стосовно того, що спірний інвестиційний договір носить характер договору про спільну діяльність та під час його укладення мали застосовуватися положення Порядку № 296 щодо отримання погодження Кабінету міністрів України на укладення такого правочину, суди визнали необґрунтованими.
Крім цього, судами попередніх інстанцій установлено, що спірний інвестиційний договір, з боку позивача підписано генеральним директором Кириченко Віктором Аркадійовичем, який діяв на підставі Статуту ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 26.11.2013 № 687, відповідно до положень якого ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" засновано на основі державної власності, входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України (уповноважений орган управління) і є підзвітним йому. 
Суди враховуючи зміст листа Міністерства аграрної політки та продовольства України від 02.11.2015 №  37-27-1-13/17961 дійшли висновку, що органом управління позивача (на час укладення спірного договору) - Міністерством аграрної політки та продовольства України було надано дозвіл на зміну в установленому законодавством порядку цільового призначення частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:066:0098, орієнтовною площею 55,22 га, при цьому зміст такого листа не містить заперечень Міністерства аграрної політки та продовольства України щодо укладення та подальшого виконання, зокрема, спірного інвестиційного договору. Вказаний лист було надано самим позивачем разом з заявою про усунення недоліків позовної заяви, що спростовує твердження позивача стосовно того, що йому не відомо походження такого листа. 
Також суди попередніх інстанцій установили, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна" та актом приймання-передачі цілісного майнового комплексу ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", останній було передано зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління ФДМУ.
Ураховуючи, що цілісний майновий комплекс ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", було передано зі сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до сфери управління ФДМУ в 2019 році, натомість спірний інвестиційний договір укладено між сторонами в 2015 році, відповідно, для укладення оспорюваного договору отримання погодження ФДМУ станом на час його укладення не вимагалося.
Отже, приймаючи спірне рішення, господарський суд першої інстанції виходив із того, що ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" не доведено тих обставин, які є підставами позовних вимог, а також не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання недійсним спірного інвестиційного договору. Крім того, суд зазначив про те, позивач не підтвердив факту порушення його прав з боку відповідача.
Щодо застосування позовної давності, суди попередніх інстанцій наголосили на тому, що оскільки суд відмовив позивачу у позові по суті у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку звернення до суду з вимогами щодо захисту свого цивільного права (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і, відповідно, позовна давність, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі № 910/7975/21, ФДМУ звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.
За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пунктів 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні здійснено не було, а положення статті 228 ЦК України застосовано без урахування висновку щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/131/17, від 14.06.2018 у справі № 925/1219/17, від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 та від 07.10.2020 у справі № 911/2574/18.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник також зазначає про те, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано положення статті 1130 ЦК України та Порядку № 296 без урахування висновку щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4501/17.
Скаржник також просить прийняти до уваги те, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово викладав правову позицію, відповідно до якої правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №  917/549/20, постанова Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №  920/611/19, постанова Верховного Суду від 01.10.2020 у справі №  910/21935/17).
Окрім того, ФДМУ наголошує на тому, що у своїй апеляційній скарзі ФДМУ посилався на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18. Водночас, оскаржувана постанова Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі №  910/7975/21 не містить жодного згадування та обґрунтування щодо її незастосування. При цьому, скаржник звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 встановила, що все побудоване на землі, переданій в постійне користування певній особі, належить такій особі. Так, Велика палата Верховного Суду застосувала до постійного користування за аналогією закону положення, що регулюють правовідносини суперфіцію, і визнала, що право власності на все, що збудоване на земельній ділянці, яка належить особі на праві постійного користування, належить саме землекористувачу. Окрім того, постановою Великої Палати Верховного Суду не спростовується твердження позивача та ФДМУ про те, що інвестиційні договори, предметом яких є будівництво, повинні укладатися в порядок та у спосіб, що передбачені Порядком № 296.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України ФДМУ зазначає про таке.
Посилаючись на положення статті 1130 ЦК України, пункти 2.1, 3,1 спірного інвестиційного договору ФДМУ вважає, що очевидним є те, що ані назва ані пряме зазначення сторонами у договорі, що цей договір є інвестиційним договором не є достатнім для визначення правової природи цього договору та правовідносин, що ним врегульовані. Натомість, правова природа договору, а відповідно, і норми законодавства яким регулюються правовідносини, що виникають з нього визначаються відповідно до змісту такого договору.
ФДМУ вважає, що сторонами спірного інвестиційного договору було обрано вказаний вид договору з метою уникнення необхідності застосування абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", якою передбачено, що під час укладення договорів про спільну діяльність розмір частки державних підприємств, установ і організацій, а також господарських товариств, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, має становити не менш як 50 відсотків спільного майна учасників спільної діяльності (станом на дату укладення договору).
Тому, на думку ФДМУ, за результатами касаційного розгляду цієї справи, Верховним Судом має бути сформульований висновок щодо питання застосування положень статті 1130 ЦК України з урахуванням абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", який встановить що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін (у тому числі стороною договору про спільну діяльність розмір частки державних підприємств, установ і організацій господарських товариств, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, має становити не менш як 50 відсотків спільного майна учасників спільної діяльності (станом на дату укладення договору) та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Формування такого правового висновку, на думку ФДМУ, необхідне задля того, аби у майбутньому уникнути випадків без попереднього погодження з органом управління майном приймати рішення щодо вилучення чи добровільної відмови від користування земельною ділянкою, укладання договорів про спільну діяльність (спільний обробіток земельних ділянок) та інших видів договорів, що можуть призвести до вилучення земельних ділянок, зміни цільового призначення земельних ділянок або їх частини, які закріплені за державним підприємством на праві постійного користування.
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України ФДМУ, із посиланнями на положення пункту 4 частини 3 статті 310 ГПК України, зазначає про те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме листів ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" від 18.03.2015 № 281 та Міністерства аграрної політки та продовольства України від 02.11.2015 № 37-27-1-13/17961, оскільки є сумніви стосовно того чи вищезазначений лист видавався Міністерством аграрної політки та продовольства України.
Крім цього, на думку ФДМУ, суди попередніх інстанцій приймаючи оскаржувані рішення вдалися до надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства, що є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). При цьому, ФДМУ звертає увагу на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 05.07.2021 у справі № 910/12556/20, від 12.05.2021 у справі № 905/2340/19, від 10.02.2021 у справі № 904/5934/17.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 у справі № 910/7975/21, ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" також звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.
За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пунктів 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)
Позивач у тексті касаційної скарги зазначає про те, що з аналізу умов спірного інвестиційного договору слідує, що земельна ділянка є внеском позивача у спільну діяльність по будівництву об`єкта. Таким чином, на думку позивача, спірний інвестиційний договір має ознаки правочину, спрямованого на спільну діяльність сторін у тому числі з використання державної власності, і заволодіння відповідачем земельними ділянками державної власності. Відтак укладення оскаржуваного правочину потребувало погодження Кабінету Міністрів України, відповідно до положень Порядку № 296. При цьому, скаржник звертає увагу на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4501/17.
ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" також просить прийняти до уваги те, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово викладав правову позицію, відповідно до якої правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №917/549/20, постанова Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №  920/611/19, постанова Верховного Суду від 01.10.2020 у справі №  910/21935/17).
ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" також звертає увагу на те, що спірний інвестиційний договір передбачав залучення коштів державного підприємства, а тому у цьому разі підлягали застосуванню положення статті 15 Закону України "Про інвестиційну діяльність" та відповідно обов`язковим було проведення державної експертизи інвестиційного проекту. 
Також, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки про те, що спірний інвестиційний договір суперечить інтересам держави і суспільства, а відповідно суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 28.02.2019 у справі №646/3972/16-ц, від 07.02.2018 у справі №  910/131/17, від 14.06.2018 у справі №925/1219/17, від 20.03.2019 у справі №922/1391/18, від 07.10.2020 у справі №911/2574/18.
Також ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме положення частини 3 статті 228 ЦК України та частини 1 статті 207 ГК України. На думку скаржника, посилання позивача на вчинені відповідачем численні порушення загальних засад законодавства України (Закону України "Про інвестиційну діяльність", Порядку № 296) внаслідок укладення спірного інвестиційного договору - є ознаками, способами дій, доказами, що вказують на укладення відповідачем договору, що суперечить інтересам держави і суспільства та на умисел відповідача на укладення такого протиправного договору. Відповідну правову позицію щодо застосування норм права сформульовано у постанові Касаційного господарського Суду Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 910/131/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 925/1219/17. До подібних висновків щодо застосування положень частини 3 статті 228 ЦК України також дійшов і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18.
Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення статті 1130 ЦК України та Порядку №  296. Позивач звертає увагу на те, що з аналізу умов спірного інвестиційного договору очевидно, що кожна із сторін договору, і у першу чергу позивач, зобов`язана вчинити ряд дій без вчинення яких досягнення мети договору є неможливим. Ураховуючи те, що право власності відповідно до умов договору переходить до відповідача, земельна ділянка є внеском позивача у спільну діяльність по будівництву об`єкта. Таким чином, за своїми умовами та характером правовідносин спірний інвестиційний договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність. Тобто, його укладення потребувало отримання погодження Кабінету Міністрів України. Аналогічне застосування закону підтверджено також і судовою практикою Верховного Суду, зокрема у постанові від 18.04.2018 по справі № 910/4501/17.
ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" також наголошує на порушенні судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема на безпідставній відмові у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів, а також про не залучення Кабінету міністрів України, як третьої особи. Так скаржник наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, а саме Кабінету Міністрів України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення.
Скаржник звертає увагу на те, що судом першої інстанції та судом другої інстанції було порушено положення статей 13, 73-86, 91 ГПК України, оскільки було прийнято неналежні докази та надано перевагу одним доказам над іншими, що призвело до порушення принципу змагальності сторін.
Крім цього, на думку позивача, суди попередніх інстанцій приймаючи оскаржувані рішення вдалися до надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства, що є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. При цьому, позивач звертає увагу на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 05.07.2021 у справі № 910/12556/20, від 12.05.2021 у справі № 905/2340/19, від 10.02.2021 у справі № 904/5934/17.
Позивач також просить суд застосувати правовий принцип "jura novit curia" або "суд знає закони", який неодноразово було застосовано Верховним Судом, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №  917/1739/17 та постановах Верховного Суду від 20.01.2020 у справі №  916/556/19, від 05.02.2020 у справі №  924/196/19, від 30.01.2020 у справі №  904/1093/19 та від 20.01.2020 у справі №  902/803/17.
У відзиві на касаційні скарги ТОВ "Інтерпроект" просить у їх задоволенні відмовити, рішення та постанову - залишити без змін. 
Під час касаційного перегляду справи колегією суддів установлено, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І. С., Сухового В. Г. (судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності) ухвалено постанову від 27.07.2022 у справі № 910/7966/21 за позовом ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛІВЕР-БУД" про визнання недійсним інвестиційного договору від 19.09.2012 (нова редакція договору від 08.04.2008 № 0804-2-ІД/08). Зазначеною постановою задоволено частково касаційні скарги ДП "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та ФДМУ; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №  910/7966/21 про відмову у задоволенні позовних вимог; справу №  910/7966/21 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Згідно зі статтею 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проаналізувавши обставини цієї справи та з огляду на розгляд судами низки аналогічних справ (за предметом спору та суб`єктним складом), з метою формування єдиної правозастосовчої практики, для вирішення питання щодо наявності чи навпаки, відсутності підстав для відступу від висновків у справах з подібних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне передати справу №    910/7975/21 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
На підставі викладеного та керуючись статтями 230, 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:
Справу № 910/7975/21 разом з касаційними скаргами Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця" та Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2022 передати на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не  підлягає.

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          С. К. Могил 

                                                                                          О. В. Случ