КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №359/7410/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4860/2022                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
3 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року (суддя Борець Є.О.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Консиліум Медікал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання медичних послуг,
встановив:
 
у серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 215 644грн 76коп. заборгованості за договором про надання медичних послуг третій особі від 6 травня 2020 року №735/05/20, у тому числі: 167 940грн основного боргу, 5 899грн 36коп. - 3% річних, 16 258грн 15коп. інфляційного збільшення суми боргу, 25 547грн 25коп. пені, та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 6 травня 2020 року між ним та відповідачем був укладений договір №735/05/20 про надання медичних послуг на користь третьої особи. Пунктом 1.1. вказаного договору встановлено, що медичний центр приймає на себе зобов`язання надати медичні послуги третій особі - ОСОБА_2 , на підставі усного або письмового звернення замовника, відповідно до індивідуального плану лікування, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх на умовах даного договору.
Позивач стверджував, що взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, помістив пацієнта на стаціонарне лікування 6 травня 2020 року, надавав медичні послуги в період з 6 травня по 21 травня 2020 року на загальну суму 167 940грн та виписав пацієнта 21 травня 2020 року, що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого, актом надання послуг №287 від 21 травня 2020 року та виписним епікризом №735. Натомість, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у день виписки пацієнта 21 травня 2020 року не здійснив оплату наданих послуг у сумі 167 940грн, у зв`язку із чим в силу статті 612 ЦК України прострочив виконання грошового зобов`язання.
Крім того, позивач вважав, що відповідач визнав заборгованість, надавши власноруч написаний гарантійний лист від 21 травня 2020 року про те, що заборгованість за надані медичні послуги в розмірі 167 940грн буде ним сплачена до 1 березня 2021 року, однак в усній розмові відповідач зазначив, що сплачувати заборгованість він не буде.
Також позивач на підставі пункту 5.1. договору просив стягнути з відповідача пеню 
                                                                                    
за невиконання зобов`язань за договором у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, 3% річних і інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України. 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Консиліум Медікал» борг за договором про надання медичних послуг на користь третьої особи №735/05/20 від 6 травня 2020 року в загальному розмірі 211 184грн 76коп., що складається з боргу по оплаті медичних послуг в розмірі 167 940грн, пені в розмірі 21 087грн 25коп., трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 5 899грн 36коп. та суми інфляції за час прострочення в розмірі 16 258грн 15коп. У задоволенні позову в частині стягнення боргу за договором про надання медичних послуг на користь третьої особи в більшому розмірі відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Консиліум Медікал» витрати на оплату судового збору в розмірі 3 167грн 72коп.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відповідач зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні жодним чином не обґрунтовано висновок суду про наявність у відповідача основного боргу перед позивачем саме у розмірі 167 940грн та у загальному розмірі 211 184грн 76коп., не надано оцінку його доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, та проігноровано ту обставину, що договір №735/05/20 про надання медичних послуг на користь третьої особи від 6 травня 2020 року не містить істотної умови - ціни договору.
Відповідач зазначає, що відповідно до п.4.1., 4.2 договору №735/05/20 про надання медичних послуг на користь третьої особи, ціна договору визначається як сума наданих медичним центром та прийнятих пацієнтом медичних послуг; вартість кожної медичної послуги визначається згідно прейскуранта, який діє на дату надання пацієнту такої послуги. Проте, позивачем до позовної заяви не додано прейскурант вартості кожної медичної послуги погодженої сторонами, який діяв на кожну дату надання кожної послуги пацієнту, а також жодного іншого документу на підтвердження узгодження сторонами договору вартості медичних послуг, а отже позивачем не доведено вартості кожної окремої медичної послуги і як наслідок не обґрунтовано ціну позову загалом.
Також відповідач звертає увагу суду, що п.4.1. договору №735/05/20 визначає ціну договору як суму медичних послуг, а не грошових коштів.
Відповідач вважає, що акт наданих послуг №287 від 21 травня 2020 року одиницею виміру визначає гривні (тобто грошові одиниці), а не послугу. Таким чином, заявлена в акті ціна та сума не відповідає кількості та одиниці виміру. Крім того, позивачем не доведено відповідність даного акту умовам договору між сторонами, а факт підписання вказаного акту відповідачем не спростовує відсутності погодженої вартості послуг та не підтверджує відповідності даних акту умовам договору. Відповідач в момент підписання акту не усвідомлював неналежність змісту акту наданих послуг та його невідповідність умовам договору про надання медичних послуг.
Крім того відповідач стверджує, що позивачем в позовній заяві не зазначено та не обґрунтовано розміру передоплати визначеної ним та сплаченої відповідачем, не визначено співвідношення заявленої ціни позову (вартості фактично наданих послуг) та нарахованої й сплаченої суми передоплати, а також не обґрунтовано наявність плану лікування пацієнта та його узгодження з відповідачем та/або пацієнтом. 
На думку відповідача, позивачем не доведено досягнення з ним згоди щодо вартості послуг за договором та відповідно ціни позову.
Відзив у визначений судом строк на апеляційну скаргу не подано.
                                                                
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.116, 129), двічі у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача - адвокатів Невмержицької І.М. та Фляшовського В.А., які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів та законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 6 травня 2020 року між ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання медичних послуг на користь третьої особи №735/05/20 (с.с.15-18), за умовами якого медичний центр зобов`язався надати медичні послуги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач зобов`язався оплатити вартість цих послуг за ціною, визначеною в акті надання послуг. 
Пунктом 4.1. договору сторони визначили, що ціна договору визначається, як сума наданих медичним центром та прийнятих пацієнтом медичних послуг.
Вартість кожної медичної послуги визначається згідно прейскуранта, який діє на дату надання пацієнту такої послуги (пункт 4.2. договору).
Згідно пункту 4.3. договору повний розрахунок вартості послуг за даним договором здійснюється замовником при виписці пацієнта. При цьому замовнику надається акт наданих послуг (остаточний розрахунок).
При порушенні термінів розрахунку замовник платить на користь медичного центру неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (пункт 5.5. договору).
Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 735, з 6 травня 2020 року до 21 травня 2020 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в ТОВ «МЦ «Консиліум Медікал» (с.с.21).
21 травня 2020 року ТОВ «МЦ «Консиліум Медікал» та ОСОБА_1 підписали акт надання послуг №287, в якому визначили вартість медичних послуг, наданих ОСОБА_2 , в розмірі 167 940грн (с.с.19-20).
21 травня 2020 року ОСОБА_1 складено гарантійний лист, згідно якого він визнав не сплачену суму у розмірі 167 940грн за надані медичні послуги згідно договору від 6 травня 2020 року, яку зобов`язався сплатити до 1 березня 2021 року (с.с.30).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, надані медичні послуги не оплатив, а відтак сума боргу підлягає стягненню з врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України. Також суд першої інстанції застосував позовну давність до позовних вимог про стягнення пені, яку стягнув за період з 4 серпня 2020 року по 4 серпня 2021 року.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Згідно вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів 
                                                                                 
цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Аналогічний правовий висновок зазначено у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 та від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) й навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 361/4256/19(провадження № 61-9229св20).
Встановлено, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які виникають із договору про надання послуг, які є триваючими у виконанні.
                                                      
З матеріалів справи вбачається, що сторони підписали договір про надання медичних послуг на користь третьої особи, а також погодили акт надання послуг № 287 від 21 травня 2020 року на 167 940грн.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечував, що підписав договір про надання медичних послуг та акт надання послуг, а також не посилався на те, що зазначені у акті послуги не були надані.
Також надання послуг підтверджується медичною картою стаціонарного хворого.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором надання медичних послуг третій особі.
Відповідачем суду не було надано доказів  оплати наданих послуг, а відтак суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач порушив свій обов`язок, який виник із договору про надання медичних послуг.
Доводи апеляційної скарги, що у договорі не зазначена ціна договору та розмір передоплати, внесення якої передбачено умовами договору, а також не надано доказів вартості кожної наданої послуги відповідно до прейскуранту, що свідчить про недоведеність позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у договорі сторони визначили, що його ціна визначається, як сума наданих медичних послуг, яка остаточно визначається при виписці пацієнта. Також у пункті 7.7. договору зазначено, що відповідач ознайомився з прейскурантом вартості медичних послуг.
Твердження відповідача, що позивачем не було надано доказів погодження з ним вартості наданих послуг, а при підписанні акту він не усвідомлював неналежність змісту даних акту умовам договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як відповідачем не було зазначено, які саме надані послуги не відповідали умовам укладеного з ним договору, а також не наведено, вартість яких саме послуг не відповідала прейскуранту, з яким він ознайомився при підписанні договору.
Колегія суддів зазначає, що не внесення позивачем передоплати при підписанні договору, не є підставою для звільнення його від виконання обов`язку по оплаті наданих послуг.
За ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оплата неустойки (пені) передбачена умовами укладеного сторонами договору, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, а відтак суд першої інстанції правомірно стягнув пеню за порушення відповідачем зобов`язання за договором у межах річного строку до моменту звернення позивача до суду.
Також суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання.
При цьому, апеляційна скарга не містить доводів про неправильність розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини 
                                                                    
справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а відтак підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 7 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк