П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        01 листопада 2022 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 757/18114/22-п
Номер провадження 33/824/3314/2022
 
            Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду              Вербова І. М., за участі:
скаржника - ОСОБА_1 
представника скаржника - Новікова Я.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року, у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , 
в с т а н о в и в :
 
Постановою Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб, що становить 496 грн. 20 коп.
 
Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду, 19 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, просив скасувати постанову Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року та прийняти нову, якою справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
 
Також, скаржником порушено питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови суду, посилаючись на те, що копію повного тексту постанови ним було отримано 14 жовтня 2022 року.
 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він проживає біля адреси, за якою складено протокол, а автомобіль намагався завести, щоб перевірити його технічний стан, оскільки автомобіль був деякий час несправний, їхати на ньому він не збирався. Цей автомобіль був залишений ним раніше. До автомобіля скаржник підійшов о 20 год. 00 хв., а протокол про вчинення адміністративного правопорушення було складено о 21 год. 30 хв. Скаржник не відмовлявся надати посвідчення водія поліцейським, проте не був впевнений, що це саме поліцейські, оскільки останні не представилися та не пояснили причину звернення, а нагрудний жетон був закритий від його зору. Зазначене, а також суттєві зміни в часі, фіксує відео та свідки. Наступним фактом недовіри скаржника до поліцейських, став незаконний обшук автомобіля. Із відеозапису вбачається, що скаржник відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки саме з цими особами, та хотів пройти його у закладі охорони здоров`я, проте розумів, що не встигне цього зробити до комендантської години. 
 
Скаржник зазначає, що проведені ним за кермом дії, були спрямовані виключно на перевірку технічного стану автомобіля, а не на подальший рух. Скаржник не керував автомобілем та й не міг ним керувати, оскільки автомобіль був несправний. Таким чином, оскаржувана постанова, не відповідає фактичним обставинам, які досліджувались в судовому засіданні.
На думку скаржника, посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену Верховним Судом у поставові від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а, є помилковим.
 
Скаржник зазначає, що ні він, ні його представник не визнавали факту керування скаржником автомобілем та наявності ознак сп`яніння. Наданий працівниками поліції відеозапис, не відтворює всіх подій. Пояснення свідків, скаржник вважає такими, що не можуть бути доказами вини скаржника, оскільки вони не вказали, що скаржник сів за кермо автомобіля з метою його подальшого руху. Скаржник не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, а не при складанні протоколу. Крім того, у поліцейського відсутні повноваження для огляду водії на стан алкогольного сп`яніння на місці стоянки транспортних засобів.
 
У судовому засіданні скаржник та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
 
Вислухавши доводи скаржника та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови в межах доводів апеляційної скарги, доходжу висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
 
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувану постанову прийнято судом 05 жовтня 2022 року, а відтак, останнім днем на її апеляційне оскарження є 17 жовтня 2022 року, а апеляційну скаргу подано 19 жовтня 2022 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження постанови суду.
 
Копію повного тексту оскаржуваної постанови, скаржник отримав 14 жовтня 2020 року.
 
ЄСПЛ у § 53 рішення від 19 червня 2001 року у справі «Kreuz v. Poland» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.
 
У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі «Miragall Escolano and others v. Spain» та від 28 жовтня 1998 року у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
У справі «llhan v. Turkey» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.
 
Враховуючи вищенаведене, вважаю за необхідне поновити скаржнику процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови суду.
Статтею 280 КУпАП передбачено обов`язок органу (посадової особи) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу
 
За змістом ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю.
 
Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху (ПДР України) та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. 
 
Пунктом 2.9. а) ПДР України встановлено заборону водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
 
Згідно п. 2 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
 
Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці (п. 3 Інструкції).
 
Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку) (п. 6 Інструкції).
 
У разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я) (п. 7 Інструкції).
 
Згідно із статтею 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
 
У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
 
Частиною 1 ст. 130 КУпАП встановлено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
 
Як вбачається з матеріалів справи, 16 травня 2022 року працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 210161 згідно якого, 16 травня 2022 року о 21 год. 00 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом Міцубіші д.н.з. НОМЕР_1 по вулиці Бойчука 8/9 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, почервоніння очей. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, відмовився. У протоколі також зазначено, що місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .
 
Із наявного в матеріалах відеозапису вбачається, що працівник поліції запитав у ОСОБА_1 : «Керували транспортним засобом Міцубіші д.н.з. НОМЕР_1 », на що останній відповів: «Так». Із вказаного відеозапису також вбачається, що працівник поліції зазначив, що під час спілкування зі ОСОБА_1 виявив ознаки алкогольного сп`яніння та запропонував йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки із застосування приладу Драгер, від якого ОСОБА_1 відмовився. Пізніше, працівником поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння найближчому закладі охорони здоров`я, від якого останній також відмовився. 
 
Так, оскільки відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилання скаржника на те, що до автомобіля він підійшов о 20 год. 00 хв., а протокол про вчинення адміністративного правопорушення було складено о 21 год. 30 хв., не свідчить проте, що о 21 год. 00 хв. останній не перебував за кермом автомобіля. Крім того, у апеляційній скарзі скаржник зазначає, що він дійсно намагався завести автомобіль, хоча й не збирався їхати на ньому.
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника в частині незаконного обшуку його автомобіля, оскільки зазначене посилання, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, слід зазначити, що скаржник не був позбавлений можливості оскаржити в суді дії поліцейських щодо, як він зазначає, проведення незаконного обшуку.
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що він відмовляється пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки саме з цими особами, та хотів пройти його у закладі охорони здоров`я, проте розумів, що не встигне цього зробити до комендантської години, оскільки як вбачається з відеозапису, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, а пізніше, у найближчому закладі охорони здоров`я, скаржнику було запропоновано приблизно о 21 год. 20 хв., а комендантська година в Києві, на час складання протоколу про адміністративне правопорушення, тривала з 23 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. Тобто, у скаржника було достатньо часу для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я, до настання комендантської години. 
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що останній не керував автомобілем та й не міг ним керувати, оскільки із наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається, що на запитання працівника поліції: «Керували транспортним засобом Міцубіші д.н.з. НОМЕР_1 ?», останній відповів: «Так».
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що посилання суду першої інстанції на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а, є помилковим, як безпідставне. 
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що наданий працівниками поліції відеозапис, не відтворює всіх подій, оскільки на вказаному відеозаписі зафіксовано відмову скаржника від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у найближчому закладі охорони здоров`я.  
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що наявні в матеріалах письмові пояснення свідків, не можуть бути доказами вини скаржника, оскільки вони не вказали, що скаржник сів за кермо автомобіля з метою його подальшого руху, оскільки доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, поясненнями свідків. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 251 КУпАП). Тобто, пояснення надані свідками у суді першої інстанції, є доказами по справі, які суд оцінив за своїм внутрішнім переконанням.
 
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що він не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, а не при складанні протоколу, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема й відеозапису, не вбачається, що скаржник під час складення протоколу мав на меті скористатися правовою допомогою.
 
Щодо посилання скаржника на те, що у поліцейського відсутні повноваження для огляду водії на стан алкогольного сп`яніння на місці стоянки транспортних засобів,  слід зазначити, що у апеляційній скарзі скаржник зазначає, що він намагався завести автомобіль, хоча й не збирався їхати на ньому. У постанові від 20.02.19 року у справі № 404/4467/16-а Верховний Суд зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. 
 
Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто, з метою керування.
 
Отже, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху - для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.
 
При  цьому, слід зазначити, що  будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (Рішенні Європейського  суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).
 
Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, оскільки останній вчинив відповідні дії для приведення транспортного засобу в рух та зрушення з місця.
 
Крім того, з наявного в матеріалах справи відеозапису вбачається, що на запитання працівника поліції: «Керували транспортним засобом Міцубіші д.н.з. НОМЕР_1 », останній відповів: «Так». Крім того, у апеляційній скарзі скаржник зазначає, що він намагався завести автомобіль, хоча й не збирався їхати на ньому. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду, без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, 
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Постанову Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року, у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя                                                                                                           І.М. Вербова