Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 361/8080/18
провадження № 61-354св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грушевського 19»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року у складі судді Селезньової Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Білич І. М., Коцюрби О. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грушевського 19» (далі - ОСББ «Грушевського 19» або ОСББ), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку, середнього заробітку за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що 06 листопада 2017 року вона була прийнята на роботу до ОСББ «Грушевського 19» бухгалтером. З урахуванням наявності у неї малолітньої дитини й використання своєї власної комп`ютерної техніки і програми їй було встановлено неповний робочий день з оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати. Вона сумлінно та своєчасно виконувала свої посадові обов`язки бухгалтера,     а також відтворила ведення бухгалтерського обліку за минулий період. Проте з кінця серпня 2018 року голова правління ОСОБА_2 почав тиск на неї, погрожував звільненням і невиплатою зарплати, а у подальшому, при формуванні нею звіту за серпень 2018 року, не надав для обліку первинні документи, відмовився надати електронні цифрові ключі для підписання та відправлення звітності в електронній формі, у зв`язку з чим вона була вимушена відправити звіти за серпень та вересень 2018 року на адресу ОСББ «Грушевського 19» в паперовому вигляді.
05 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримала поштою наказ про її звільнення з роботи за прогул без поважних причин, датований 31 жовтня 2018 року.
Вказаний наказ вважала незаконним та таким, що порушує її права, а саме звільнення, на думку позивача, є актом дискримінації.
Позивач також зазначала, що при звільненні їй не була проведена виплата заробітної плати за жовтень 2018 року в розмірі 3 723,00 грн, оскільки вказаний місяць не був прогулом і має бути оплачений. Також вона недоотримала грошову компенсацію за невикористану відпустку, яка відповідачем обчислена неправильно, і недоплата за її підрахунками становить 1 824,37 грн. У зв`язку з цим відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за період затримки до дня фактичного розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 177,29 грн. Позивач не була забезпечена належним робочим місцем, необхідними робочими засобами (комп`ютером і програмою), їй не було створено безпечних та нешкідливих умов праці, тому, за згодою правління ОСББ «Грушевського 19», працювала неповний робочий день,                    у тому числі у жовтні 2018 року.
Прогулів та дисциплінарних стягнень вона не мала, отже підстав для звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) немає.
За таких обставин позивач вважала, що має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана невиконанням відповідачем умов трудового договору та вчиненням щодо неї протиправних дій, від чого їй спричинено тяжкий психологічний шок та біль у момент, коли вона дізналась про звільнення за прогули.
Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ голови правління ОСББ «Грушевського 19» від 31 жовтня 2018 року № 02/18-К «Про звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_1 », поновити її на роботі на посаді бухгалтера ОСББ «Грушевського 19» з 01 жовтня 2018 року; стягнути із відповідача на її користь: заробітну плату за жовтень 2018 року в розмірі 3 723,00 грн; середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 листопада 2018 року до 30 листопада 2018 року в розмірі 3 900,29 грн і надалі до дня ухвалення рішення; недоотриману суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1 824,37 грн, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період із 01 жовтня 2018 року до                  30 листопада 2018 року в розмірі 7 800,57 грн та відшкодувати моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у 20 000,00 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня         2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поданими відповідачем належними і допустимими доказами підтверджено факт вчинення позивачем прогулів без поважних причин, що стало підставою для звільнення з роботи.
Суди апеляційної інстанції неодноразово розглядали цю справу.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання відсутності позивача протягом значної кількості днів на робочому місці, а саме в офісному приміщенні ОСББ «Грушевського 19», у тому числі і в часи, відведені для прийому мешканців будинку, тривалим прогулом, що є грубим порушенням трудової дисципліни.
Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 11 березня               2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав, що в день звільнення позивач перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність, проте суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили доводів позивача про перебування на лікарняному у період з 26 жовтня 2018 року до 03 листопада 2018 року та не надали цьому належної оцінки. Окрім цього, поза увагою судів залишились доводи позивача, що саме після повідомлення матір`ю її чоловіка про факт корупції, до неї відповідач вжив ряд негативних заходів впливу, в тому числі й видання спірного наказу про звільнення.
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року змінено в частині дати звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСББ «Грушевського 19» за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 31 жовтня 2018 року на 03 листопада       2018 року. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд визнав законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав про розірвання з ОСОБА_1 трудового договору за ініціативою адміністрації - за прогул без поважних причин та зазначив, що матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_1 здобула імунітет як особа, яка надала допомогу в запобіганні і протидії корупції, а тому з нею не може бути розірвано трудовий договір. За наслідками перевірки наведених позивачем обставин апеляційний суд не вбачав наявність причинного зв`язку між виданням спірного наказу та діяльністю позивача, яка під ознаки викривача, на думку апеляційного суду, не підпадає.
Водночас апеляційний суд дійшов висновку про необхідність змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 31 жовтня 2018 року на 03 листопада 2018 року, оскільки позивача звільнено у період тимчасової непрацездатності, що свідчить про порушення частини третьої статті 40 КЗпП України, й такі наслідки порушення підлягають усуненню шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 на перший день після закінчення періоду непрацездатності (03 листопада 2018 року).
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                  від 30 листопада 2021 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
 
Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                      у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 760/18557/15-ц, від 21 березня                 2018 року у справі № 336/3679/17, від 18 червня 2018 року у справі № 396/1560/16-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 461/4469/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 127/21890/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, від 15 січня              2020 року у справі № 463/3880/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Заявник також посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема суди не дослідили докази та не встановили фактичні обставини справи; встановили обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що:
- саме невиконання заявником завідомо злочинного наказу голови ОСББ про недопущення ревізора до перевірки 16 серпня 2018 року, а також доведений до відома її свекрухою ОСОБА_3 акт ревізійної перевірки від 15 жовтня 2018 року стали підставою для її дискримінації як працівника та переслідування як викривача, про що позивач неодноразово рекомендованими листами від 18 вересня 2018 року та від 12 жовтня 2018 року, з поштовими повідомленнями про вручення, повідомляла правління ОСББ. Суди не надали належної оцінки акту ревізійної перевірки ОСББ «Грушевського 19» від 15 жовтня 2018 року, де йдеться про численні зловживання та вчинення неправомірних дій керівництвом ОСББ, що підпадають під дію Закону України «Про запобігання корупції», який став приводом для протизаконного звільнення заявника 31 жовтня 2018 року з посади бухгалтера ОСББ, що сталося внаслідок проведення з 13 вересня 2018 року членом її сім`ї ревізійної перевірки ОСББ, де були при безпосередньому сприянні позивача як бухгалтера виявлені численні зловживання та розкрадання коштів ОСББ з боку правління ОСББ. Будь-яких претензій до позивача та її роботи до серпня 2018 року з боку правління ОСББ, тобто до проведення ревізійної перевірки, не було;
- місце роботи заявника було ОСББ «Грушевського 19», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де в квартирі, яка належить родині позивача, вона постійно мешкає й сумлінно виконувала покладені на неї обов`язки бухгалтера ОСББ цього будинку, щодня знаходячись на роботі за адресою знаходження ОСББ, на території будинку та на придомовій території, що належить ОСББ;
- заявник була працевлаштована до ОСББ як на основне місце роботи на умовах неповного робочого часу, про що свідчать графи 22 та 24 додатку 4 підписаних головою ОСББ щомісячних Звітів «Про нараховану заробітну плату застрахованим особам», які подавались до податкової інспекції, підписані головою ОСББ щомісячні звіти «Про нараховану заробітну плату застрахованим особам та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів», що подавались до контролюючих органів у встановленому законом порядку;
- суди в порушення статей 89, 263 ЦПК України не з`ясували обставини та не надали оцінку доказу у вигляді власноруч підписаного головою ОСББ повідомлення про прийняття позивача на роботу, що був 03 листопада 2017 року поданий до Броварської об`єднаної ДПІ ГУ ДФС у Київській області, згідно з графою 4 якого вона прийнята до ОСББ виключно як на основне та єдине місце роботи (з трудовою книжкою), без сумісництва, що підтверджує підложність наказу від 03 листопада   2017 року, який не доводився до відома заявника;
- заявник працювала вдома у вільний час (без будь-якого графіку), правила трудового розпорядку чи посадові інструкції їй на ознайомлення не надавались, такі документи нею не підписувались;
- наданими роботодавцем правилами трудового розпорядку встановлено графік виключно для працевлаштованих за сумісництвом працівників, до котрих заявник не належить, в ОСББ не передбачені будь-які обмеження в часі та графік для працівників, які працювали в ОСББ на умовах неповного робочого часу, до яких належить позивач;
- у наказі про прийом на роботу від 03 листопада 2017 року № 1/11-к відсутній підпис позивача про ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСББ «Грушевського 19», він містить лише підпис керівництва ОСББ. Наказ про прийом на роботу, правила внутрішнього трудового розпорядку ОСББ, посадова інструкція, про робоче місце не містять підпису працівника, чого в обов`язковому порядку вимагає стаття 29 КЗпП України («Обов`язок роботодавця до початку роботи працівника за трудовим договором»). Суд повинен встановити, що вимоги роботодавця були доведені до відома працівника, в іншому випадку звільнення внаслідок невиконання цих вимог є незаконним;
- наказ про прийом на роботу від 03 листопада 2017 року № 1/11-к, правила трудового розпорядку, посадова інструкція, робоче місце - були виготовлені та сфальсифіковані керівництвом ОСББ в односторонньому порядку, без підпису позивача, вже після її звільнення, про їх наявність ОСОБА_1 дізналася вперше з відзиву на її позов;
- керівництвом ОСББ заявнику ніколи не встановлювалося робоче місце, його не існувало;
- свідки у справі - члени правління ОСББ «Грушевського 19», яких член родини позивача (свекруха) викрила в корупційних злочинах і які причетні до зловживання коштів ОСББ. Вони не були присутні при обставинах працевлаштування та звільнення позивача, а лише переказували показання з чужих слів;
- суди знехтували необхідністю з`ясування додержання відповідачем порядку застосування дисциплінарних стягнень (стаття 149 КЗпП України), що вимагають обов`язкового повідомлення під розписку з наказом про оголошення стягнення, який позивачу не доводився до відома, поштою не направлявся;
- суди в порушення статей 89, 263 ЦПК України не з`ясували обставини та не надали оцінку наданим позивачем доказам у вигляді підписаної головою ОСББ розрахункової відомості по заробітній платі за вересень 2018 року, згідно з якою позивач відпрацювала повний місяць, за який їй виплачена заробітна плата, про що подані відповідні звіти до фіскальних органів, що свідчить про відсутність у позивача будь-яких прогулів за цей період;
- в порушення статті 78 ЦПК України суди прийняли до уваги недопустимі, неналежні та недостовірні докази у вигляді сфальсифікованого акта про нібито відмову заявника в отриманні наказу, що був виготовлений членами правління ОСББ вже набагато пізніше, після її звільнення та звернення до суду;
- суди не встановили та не обґрунтували в рішеннях, коли саме заявник повинна була знаходитися на робочому місці, де це місце, в які години, скільки часу відпрацьовувати в день/місяць. Згідно з наданими відповідачем актами заявник була відсутня щодня з 09:00 до 18:00, в той час як згідно з наданими ОСББ правилами внутрішнього трудового розпорядку передбачено інший робочий час: понеділок, середа - з 09:00 до 13:00, вівторок, п`ятниця - з 13:00 до 18:00 (п`ять годин на день); четвер - з 14:00 до 19:00 (п`ять годин на день), прийомні години: вівторок - з 13:00 до 14:00; четвер - з 18:00 до 19:00.Тобто в актах вказано про відсутність заявника протягом дев`яти годин на день, тоді як правила внутрішнього трудового розпорядку вимагають знаходитися на роботі протягом п`яти годин на день, це також перевищує максимальну можливу тривалість робочого часу за сумісництвом, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій»;
- суди, посилаючись на законність наказу про звільнення позивача від 31 жовтня 2018 року, в якому вказана дата її останнього дня роботи - 30 вересня 2018 року, не надають оцінку доказам та не з`ясовують обставин того, що 30 вересня 2018 року,                в порушення статей 47, 116 КЗпП України, відповідач не здійснив остаточних виплат із нею, зокрема виплату компенсації за невикористану відпустку здійснив лише через місяць, 31 жовтня 2018 року;
- акт про відсутність позивача на робочому місці від 31 жовтня 2018 року, який став підставою для її звільнення, не доводився до її відома, пояснень у неї не вимагали, поштою їй акт не направлявся, тому не може бути належним і допустимим доказом,            а сам акт складений в день, коли вона знаходилася на лікарняному, починаючи                з 26 жовтня 2018 року до 03 листопада 2018 року. Звільнення здійснено без виплати відповідачем протягом вже трьох років лікарняних та без сплати середнього заробітку за затримку такої виплати.
 
Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року відкрито касаційне провадження              у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України),витребувано матеріали справи № 361/8080/18 із Броварського міськрайонного суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу
У квітні 2022 року матеріали справи № 361/8080/18 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що ОСББ «Грушевського 19» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 28 квітня 2016 року з місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , керівником якого є ОСОБА_2 .
 
Наказом голови управління ОСББ «Грушевського 19» від 03 листопада 2017 року № 1/11-К ОСОБА_1 прийнята на роботу до ОСББ на посаду бухгалтера ОСББ із                  06 листопада 2017 року, за сумісництвом й у наказі наявний напис: «З Правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСББ, Посадовою інструкцією бухгалтера ОСББ ознайомлена 6 листопада 2017 року».
 
Згідно з актом від 06 листопада 2017 року, складеним та підписаним членами правління ОСББ «Грушевського 19» бухгалтер ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про прийом на роботу, з правилами трудового розпорядку та її посадовою інструкцією, «Правління ОСББ підтверджує той факт, так як ОСОБА_1 працевлаштовується за сумісництвом трудову книжку не надає».
 
Відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених наказом    від 01 листопада 2017 року № 1-а, режим роботи бухгалтера у разі роботи за сумісництвом або повний робочий день є таким: понеділок, середа - з 9:00 до               13:00, вівторок, п`ятниця - з 13:00 до 18:00, четвер - з 14:00 до 19:00, обідня перерва - з 13:00 до 14:00; прийомні години громадян: вівторок - з 13:00 до 14:00, четвер -                  з 18:00 до 19:00; вихідні дні: субота, неділя.
 
Пунктом 15 правил внутрішнього трудового розпорядку передбачено, що за порушення трудової дисципліни застосовуються дисциплінарні стягнення у вигляді догани і звільнення. Прогулом вважається неявка на роботу без поважних причин протягом усього робочого дня, а також відсутність на робочому місці понад три години протягом дня без поважних причин.
 
Відповідно до пункту 17 правил внутрішнього трудового розпорядку дисциплінарні стягнення оголошуються та застосовуються головою правління та правлінням ОСББ.
 
До застосування стягнення від порушника трудової дисципліни повинні бути отримані пояснення у письмовій формі. Відмова працівника дати пояснення, ознайомитись з наказом або протоколом про оголошення стягнення не може бути перешкодою для застосування стягнення (пункт 18 правил внутрішнього трудового розпорядку).
 
Відповідно до пункту 20 правил внутрішнього трудового розпорядку наказ про застосування дисциплінарного стягнення повідомляється працівнику безпосередньо в момент оголошення стягнення, а у разі відсутності можливості повідомити працівника про оголошення стягнення або у зв`язку з відмовою працівника ознайомитись з наказом про оголошення стягнення головою правління та правлінням ОСББ складається відповідний акт.
 
Згідно з пунктом 22 правил внутрішнього трудового розпорядку робочим місцем голови правління, правління та бухгалтера є приміщення ОСББ (офіс ОСББ «Грушевського 19») на цокольному поверсі 2-го під`їзду будинку на АДРЕСА_1 . У цьому приміщенні також ведеться прийом громадян: співвласників та мешканців будинку.
 
За посадовою інструкцією бухгалтера ОСББ, затвердженою наказом від 03 листопада 2017 року № 2-а, посадові обов`язки виконуються відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку ОСББ, наказів ОСББ, розпоряджень й вказівок голови правління ОСББ або правління ОСББ, а відступ від правил внутрішнього трудового розпорядку ОСББ не допускається.
 
Згідно з доповідною запискою від 31 серпня 2018 року № 01/0818 голова правління ОСОБА_2 довів до відома правління ОСББ «Грушевського 19» свої претензії щодо роботи і поведінки бухгалтера, яка не веде прийом мешканців та первинний бухгалтерський облік, відмовляється приходити в офісне приміщення, там працювати і знайомитися з документацією, а вимагає передачі їй такої документації на її електронну пошту, надає доступи стороннім особам, зокрема чоловіку ОСОБА_4 до персональних даних мешканців будинку, у зв`язку з чим просив терміново призначити збори правління не пізніше 18 вересня 2018 року та втрутитись                       у ситуацію, що виникла щодо недотримання бухгалтером ОСББ ОСОБА_1 правил внутрішнього трудового розпорядку і посадової інструкції бухгалтера.
 
18 вересня 2018 року відбулося засідання правління ОСББ «Грушевського 19», оформлене протоколом № 17, під час якого бухгалтеру ОСОБА_1 вказано на її робоче місце і на обов`язок працювати на робочому місці в офісі, дотримуватися субординації, вказівок керівника, графіка роботи та посадової інструкції.
 
На засіданні правління вирішено зобов`язати голову правління ОСОБА_5 оголосити догану бухгалтеру ОСОБА_1 з формулюванням за постійну відсутність на робочому місці, невиконання вказівок голови правління, ігнорування вказівок правління, надання доступу до бухгалтерії і персональних даних співвласників ОСББ сторонній особі, та звернуто увагу позивача на її графік та місце роботи і прийому громадян, докладно це оголосивши присутній на засіданні ОСОБА_1 . Одночасно призначено члена правління ОСОБА_6 та голову правління ОСОБА_2 для нагляду за діяльністю бухгалтера ОСОБА_1 до 18 жовтня 2018 року і попереджено, що у разі повторення вищевказаних проблем доповісти правлінню 18 жовтня 2018 року для прийняття остаточного рішення ОСББ стосовно цього працівника. Також було зобов`язано позивача терміново повернути до офісу взяті нею без дозволу документи.
 
Наказом голови правління ОСББ «Грушевського 19» від 18 вересня 2018 року № 1-А бухгалтеру ОСОБА_1 оголошено догану за постійну відсутність на робочому місці, невиконання та ігнорування вказівок голови правління ОСББ, надання доступу до бухгалтерії ОСББ, персональних даних співвласників та працівників ОСББ та руху коштів через інтернет сторонній особі.
 
Актом від 18 вересня 2018 року № 01/0918, складеним і підписаним головою правління ОСББ ОСОБА_2 , чотирма членами правління (повним складом) та одним співвласником ОСББ, зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 на засіданні правління 18 вересня 2018 року ознайомлюватися з протоколом засідання правління № 17 та наказом про оголошення їй догани від 18 вересня 2018 року № 1-А.
 
Відповідно до актів від 16 жовтня 2018 року № 1 (вих. № 28/1018), 17 жовтня                 2018 року № 2 (вих. № 29/1018), 18 жовтня 2018 року № 3 (вих. № 30/1018), зафіксовано факт відсутності бухгалтера ОСОБА_1 на робочому місці протягом   16-18 жовтня 2018 року з 9:00 до 18:00 год; на телефонні дзвінки голови і члена правління позивач не відповідала, пояснень у електронному листуванні не надала, двері за адресою проживання не відкрила.
 
Доповідною запискою від 18 жовтня 2018 року № 01/1018 голова правління ОСОБА_2 вдруге довів до відома правління ОСББ про невиконання бухгалтером ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, порушення трудової дисципліни, зокрема, постійну відсутність на робочому місці, систематичне ігнорування обов`язку ведення прийому мешканців, повне ігнорування його вказівок і вимог та про виниклу у зв`язку з цим необхідність самостійного ведення бухгалтерського обліку, складення та подання звітності, вдруге просив терміново призначити збори правління не пізніше 18 жовтня 2018 року, втрутитись у ситуацію, що виникла щодо недотримання бухгалтером ОСББ ОСОБА_1 правил внутрішнього трудового розпорядку і посадової інструкції бухгалтера.
 
Протоколом засідання правління ОСББ «Грушевського 19» від 18 жовтня 2018 року № 19 зобов`язано голову правління ОСОБА_2 оголосити бухгалтеру ОСОБА_1 догану вдруге з формулюванням за постійну відсутність на робочому місці без поважних причин, невиконання покладеної на неї роботи, невиконання вказівок голови правління та ігнорування вказівок правління ОСББ.
 
Наказом голови правління ОСББ «Грушевського 19» від 18 жовтня 2018 року № 2-А бухгалтеру ОСОБА_1 вдруге оголошено догану за відсутність на робочому місці протягом 22 робочих днів без поважної причини, невиконання покладеної на неї роботи, невиконання та ігнорування вказівок членів правління ОСББ.
 
Відповідно до акта від 19 жовтня 2018 року, складеного і підписаного головою правління ОСББ та членами правління, встановлено, що члени правління, перебуваючи 19 жовтня 2018 року біля будинку на АДРЕСА_1 намагалися вручити ОСОБА_1 протокол засідання правління від 18 жовтня 2018 року № 19 та наказ про оголошення догани від 18 жовтня 2018 року № 2-А, проте позивач від ознайомлення відмовилася.
 
Листом від 22 жовтня 2018 року № 28/0818 за підписом голови та членів правління ОСББ, який відправлений на адресу ОСОБА_1 , правління доводило до відома позивача про її відсутність на робочому місці в офісі ОСББ, вказало на недоліки                 у роботі в серпні 2018 року, про необхідність належного ведення первинної документації, нагадало про рішення правління від 18 вересня 2018 року щодо зобов`язання бути на робочому місці в офісі, дотримуватися графіка роботи, також вказало на те, що така поведінка бухгалтера несе пряму загрозу інтересам співвласників ОСББ, вимагало терміново повернути до офісного приміщення ОСББ документацію та попередило, що у разі не усунення порушень та не надання обґрунтованих пояснень про причини відсутності на робочому місці з 19 вересня   2018 року, вона буде звільнена за прогули за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Актом від 31 жовтня 2018 року № 1 (вих. № 30/1018) за підписом голови правління ОСББ та члена правління ОСОБА_6 засвідчено, що з 19 вересня                    2018 року до 31 жовтня 2018 року з 9:00 до 18:00 бухгалтер ОСОБА_1 відсутня на робочому місці; на телефонні дзвінки голови і члена правління позивач не відповідала, пояснень у електронному листуванні не надала, двері за адресою проживання не відкрила, поштові відправлення не отримує, жодних пояснень своєї відсутності не надала та відмовляється спілкуватись при зустрічі.
 
Відповідно до змісту протоколу засідання правління ОСББ «Грушевського 19»                 від 31 жовтня 2018 року № 20 встановлено, що за контрольований період                     ОСОБА_1 жодного разу не з`явилася на робочому місці, не відповідала на дзвінки, не відкривала двері у квартирі, до цього часу не надала жодних пояснень і не навела жодних адекватних причин відсутності на робочому місці, не реагує на те, що вже отримала дві догани, відправлені їй рекомендовані листи не отримує. З нею відсутня будь-яка комунікація. У зв`язку з цим правління вирішило зобов`язати голову правління звільнити бухгалтера ОСОБА_1 з роботи з формулюванням: за прогул без поважних причин.
 
Наказом голови правління ОСББ «Грушевського 19» від 31 жовтня 2018 року                   № 02/18-к бухгалтера ОСББ ОСОБА_1 звільнено за прогули без поважних причин згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до довідки до наказу від 31 жовтня 2018 року № 02/18-к про звільнення ОСОБА_1 проведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні.
Згідно з відомостями розподілу витрат ОСББ «Грушевського 19» від 31 жовтня              2018 року, дата обробки 31 жовтня 2018 року 17:45:38, ОСОБА_1 на свій картковий рахунок отримала компенсацію за невикористану частину відпуски при звільненні              в сумі 2 431,42 грн.
Листом від 02 листопада 2018 року № 29/0918, який отриманий позивачем                  05 листопада 2018 року, голова правління ОСББ надіслав копію наказу про звільнення і в тому ж листі повідомив бухгалтера ОСОБА_1 про видання наказу про звільнення і детально пояснив причини та підстави звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач підтвердила, що той факт, що при прийомі на роботу до ОСББ вона не подавала трудову книжку.
 
На підприємстві відсутня профспілка. Згідно з табелем обліку робочого часу штат ОСББ складається з трьох осіб: голова правління, бухгалтер, прибиральниця.
 
Відповідно до розрахункової відомості від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за вересень 2018 року в сумі 3 723,00 грн, до виплати після утримань - 2 992,01 грн; відомість підписана керівником і бухгалтером. Дана зарплата виплачена позивачу на початку жовтня 2018 року, своєчасно, чого позивач не оспорює.
 
Як убачається зі змісту долученого до справи листка непрацездатності серія АДТ № 161627, виданого 26 жовтня 2018року КНП БРМ «БМЦПМСД», амбулаторія № 4,                 з 26 жовтня 2018 року до 30 жовтня 2018 року у зв`язку з хворобою ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, у якому зазначено стати до роботи 03 листопада                  2018 року.
 
Згідно з даними звіту до Броварської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області про суми нарахованої заробітної плати ОСББ «Грушевського 19» за 2 півріччя 2017 року у таблиці 6 відображено, що ОСОБА_1 отримує оплату праці з неповним робочим часом.
 
Позивач вказувала, що звільнення її з роботи передувало викриття ОСОБА_3 (матір`ю її колишнього чоловіка) злочинних дій, вчинених головою та правлінням ОСББ, відображених у акті ревізії фінансово-господарської діяльності ОСББ «Грушевського 19» від 15 жовтня 2018 року.
 
09 жовтня 2019 року, тобто під час перебування справи про поновлення на роботі                у провадженні районного суду, ОСОБА_1 звернулася до Броварського районного відділу поліції з заявою-повідомленням про вчинення злочину головою та правлінням ОСББ. На підставі звернення ОСОБА_1 25 жовтня 2019 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, проте 30 листопада                2019 року провадження закрито за пунктом 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (за відсутністю складу злочину).
 
Під час розгляду справи сама позивач фактично не оспорювала того факту, що протягом відповідного періоду не виходила на роботу в офісне приміщення і не працювала за місцем роботи, не знаходилась у офісному приміщенні на своєму робочому місці в робочий час в години, відведені для прийому мешканців будинку.
 
У суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 (член правління ОСББ), ОСОБА_7 (член правління ОСББ), ОСОБА_8 (член правління ОСББ),               ОСОБА_9 (член правління ОСББ).
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
 
Щодо прогулу
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Згідно зі статтею 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
 
Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
 
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.
 
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
 
За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 частини першої статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
 
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
 
Частинами першою, третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
 
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про правомірність звільнення позивача за прогули, оскільки матеріали справи містять підтвердження факту прогулів позивача у вересні 2018 року (догана від 18 вересня 2018 року), у жовтні 2018 року (догана від 18 жовтня 2018 року), а після накладення двох дисциплінарних стягнень - факт прогулів позивача в період з 19 жовтня 2018 року по 31 жовтня                2018 року (тобто період відсутності на роботі після оголошення другої догани).
 
Документи, якими оформлена догана позивачу в обох випадках, не оспорювалися                 у встановленому порядку, є чинними і їх правомірність не є предметом спору у цій справі.
 
Доводи касаційної скарги про те, що її робоче місце не було в приміщенні офісу ОСББ, а вона працювала вдома, за попереднім погодженням із керівництвом ОСББ, нічим не підтверджені, матеріали справи не містять доказів, що бухгалтер ОСОБА_1 мала індивідуально погоджені умови праці, дистанційно від офісу приміщення ОСББ «Грушевського 19».
 
Уся територія ОСББ (територія будинку та прибудинкова територія, що належить ОСББ) за адресою: АДРЕСА_1 , не може вважатися єдиним робочим простором бухгалтера на постійній основі, тому аргументи касаційної скарги про те, що акти відповідача не встановлюють її відсутність саме на роботі, відхиляються. Тим більше, позивач ігнорувала обов`язкові години прийому мешканців, які вочевидь не мали йти до особистого помешкання бухгалтера,                           а вирішувати поточні питання в спеціально відведеному для цього місці - офісі ОСББ.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вона була працевлаштована до ОСББ як на основне місце роботи на умовах неповного робочого часу зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту. Окрім цього, відсутність позивача на роботі протягом такого тривалого часу порушує умови правил внутрішнього трудового розпорядку відповідача як у випадку оформлення бухгалтера за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, чи на неповний робочий день.
 
Сама позивач при розгляді справи в судах вказала, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, що не оспорює того факту, що протягом зафіксованого відповідачем періоду не виходила на роботу в офісне приміщення ОСББ, не працювала за вказаним місцем роботи, не знаходилась у офісному приміщенні на своєму робочому місці в робочий час в години, відведені для прийому мешканців будинку (при цьому прийомні години громадян встановлені однаково як для бухгалтера за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, або неповним робочим днем).
 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що важливим є той факт, що позивач ігнорувала вказівки правління і голови про необхідність знаходитись на робочому місці в години прийому бухгалтером мешканцями будинку (вівторок і четвер щонеділі), а така відсутність на робочому місці є невиправданою ні при яких інших обставинах, є свідомим вибором працівника порушувати трудову дисципліну та ігнорувати трудовий розпорядок, небажанням належним чином виконувати трудовий обов`язок.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вона не була ознайомлена з наказом про прийом на роботу, правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСББ, посадовою інструкцією та наказами про догану, не приймаються, оскільки актами, підписаними головою правління та чотирма членами правління у повному складі, які містяться в матеріалах справи, зафіксовано факт ознайомлення ОСОБА_1 з такими документи чи відмову від ознайомлення, що також підтверджується й показаннями свідків у суді першої інстанції. Окрім цього, 18 вересня 2018 року позивач була присутня на засіданні правління ОСББ, про що зазначено в протоколі від 18 вересня 2018 року № 17 (а. с. 85-87 т. 1), та не заперечується заявником, де ОСОБА_1 звернули увагу на графік її роботи (понеділок - з 09.00 до 13.00, вівторок - з 13.00 до 18.00, середа - з 09.00 до 13.00, четвер - з 14.00 до 19.00, п`ятниця - з 13.00 до 18.00, прийомні години громадян: вівторок - з 13.00 до 14.00 та четвер - з 18.00 до 19.00, вихідні дні: субота, неділя) та необхідність знаходження на робочому місці в офісі ОСББ, що знаходиться на цокольному поверсі другого під`їзду, отже, принаймні з 18 вересня 2018 року позивач була обізнана про графік роботи, дотримання якого роботодавець очікує від неї, та робоче місце, де вона має перебувати.
 
Твердження про те, що надані відповідачем є сфабрикованими нічим не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Разом з тим матеріали справи підтверджують, що позивачу неодноразово пропонувалось надати пояснення причин невиходів на роботу, вона мала таку можливість, чим не скористалась як до видання наказу, так і в процесі її звільнення. Тому сама відсутність письмових пояснень працівника з приводу прогулів у цьому випадку не є підставою для визнання звільнення незаконним, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, і з чим погоджується колегія суддів Верховного Суду.
Зазначені в касаційній скарзі аргументи в цілому є аналогічними доводам позовної заяви, апеляційної скарги, яким суди попередніх інстанцій надали належну оцінку та зазначили мотиви їх відхилення. Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі на противагу звільненню позивача з підстав прогулу, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права, вони містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Щодо доводів касаційної скарги про незастосування норми пункту 3 частини першої статті 28, пункту 3 статті 53 Закону України «Про запобігання корупції»
 
Викривач набуває свого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.
 
З моменту набуття особою статусу викривача, останній здобуває імунітет, суть якого розкрито в частині третій статті 53 Закону України «Про запобігання корупції».
 
Відповідно до положень зазначеної норми особа або член її сім`ї не може бути звільнена у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
 
Водночас такий імунітет не є абсолютним і має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
 
Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження.
 
Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним.
 
Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.
 
Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дає змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірного наказу із діяльністю позивача, як викривача.
 
Позивач вказує, що причиною звільнення послужив саме її статус викривача, проте такі доводи касаційної скарги спростовуються наступним:
1) акт ревізії фінансово-господарської діяльності ОСББ складений 15 жовтня                    2018 року, тобто вже після рішення правління роботодавця від 18 вересня 2018 року про оголошення першої догани ОСОБА_1 ;
2) у справі відсутні докази правдивості викладеної у акті інформації та доведення факту порушень, зазначених у ньому;
3) лише після спливу значного часу після складання вказаного акта, вже під час слухання справи у суді першої інстанції, позивач звернулася до поліції із заявою-повідомленням при вчинення злочину головою та правлінням ОСББ, але 30 листопада                2019 року провадження за заявою ОСОБА_1 закрито за відсутністю складу злочину.
 
На підставі перерахованих обставин суд апеляційної інстанції, який окремо вивчав це питання, ураховуючи вказівки Верховного Суду згідно з постановою від 06 жовтня 2021 року у цій справі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що твердження позивача не дають підстав для висновків про застосування у справі положень статей 28, 53 Закону України «Про протидію корупції», матеріалами справи не доведено, що   ОСОБА_1 здобула імунітет, як особа, яка надала допомогу в запобіганні і протидії корупції, а тому з нею не може бути розірвано трудовий договір. Отже, за наслідками перевірки наведених позивачем обставин, колегія суддів апеляційного суду правильно не вбачала наявність причинного зв`язку між виданням спірного наказу та діяльністю позивача, яка під ознаки викривача не підпадає.
 
Щодо доводів касаційної скарги про недопустимість звільнення заявника під час її тимчасової непрацездатності
 
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10 щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) зазначено, що рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до цієї Конвенції (стаття 1), ратифікованих Україною, та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7); гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод (абзаци четвертий, п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
 
Аналіз положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019                  у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України                                   (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).
 
Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.
 
Положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
 
Вказаний висновок підтверджено і в постановах Верховного Суду, зокрема                        від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня             2020 року у справі № 320/7991/16, від 19 лютого 2020 року у справі                                                 № 405/1526/17-ц, від 16 березня 2020 року у справі № 640/10761/14-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 481/1043/17, від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18, від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18.
 
Враховуючи, що позивача звільнено у період тимчасової непрацездатності, вказане свідчить про порушення частини третьої статті 40 КЗпП України.
 
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.
 
Таким чином, в день звільнення позивач перебувала на лікарняному, що підтверджує її тимчасову непрацездатність, відповідно апеляційний суд правильно змінив рішення суду першої інстанції, тим самим виправивши допущену судом першої інстанції помилку, шляхом зміни дати звільнення ОСОБА_1 на перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності - 03 листопада 2018 року.
 
Окрім цього, лікарняний, відкритий педіатром 26 жовтня 2018 року, продовжений                30 жовтня 2018 року, із приміткою стати до роботи 03 листопада 2018 року, позивач надала суду першої інстанції лише під час слухання справи, посилаючись на те, що просто забула про нього, не повідомивши про отриманий листок непрацездатності роботодавця навіть після отримання 05 листопада 2018 року наказу про звільнення.
 
З урахуванням зазначеного, аргументи касаційної скарги про звільнення заявника                в період тимчасової непрацездатності не приймаються.
 
Щодо інших вимог та доводів позивача
Встановивши правомірність проведеного звільнення ОСОБА_1 із займаної посади бухгалтера і відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі, суди правильно відмовили у задоволенні інших вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимоги про поновлення на роботі.
Згідно з наказом про звільнення від 31 жовтня 2018 року № 02/18-К останнім робочим днем позивача вважається 30 вересня 2018 року, ураховуючи це, а також зафіксовану протягом жовтня 2018 року відсутність ОСОБА_1 згідно з табелем обліку використання робочого часу ОСББ, підстав для нарахування їй заробітної плати за жовтень 2018 року немає, тому вимоги у цій частині також підлягають відхиленню.
Суд першої інстанції встановив, що заробітна плата позивачу за вересень 2018 року була виплачена вчасно, тому доводи касаційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу.
Розрахунок зі звільненим працівником проведений своєчасно і без порушень прав працівника, у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку згідно зі статтею                  117 КЗпП.
Як установлено судом першої інстанції, компенсація позивачу нарахована відповідно до вимог закону, у повному розмірі, з урахуванням днів невикористаної відпустки і заробітної плати позивача, до якої не входить заробітна плата за жовтень 2018 року,  а доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що суд касаційної інстанції здійснювати не уповноважений.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених нею позовних вимог.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів, з наданням таким фактам відповідної правової оцінки.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . У свою чергу апеляційний суд виправив допущену судом першої інстанції помилку та правильно виправив дату звільнення позивача на 03 листопада 2018 року, ураховуючи обставини перебування позивача на лікарняному.
 
Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених                        у постанові Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 760/18557/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 336/3679/17, від 18 червня 2018 року у справі № 396/1560/16-ц, від 16 серпня 2018 року у справі              № 461/4469/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 127/21890/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, від 15 січня 2020 року у справі № 463/3880/16-ц, зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами           у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. У свою чергу на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права  і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2019 року (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	   	
 	С. О. Погрібний	
 	   	
 	О. В. Ступак