ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 жовтня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/765/22
Головуючий у першій інстанції - Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/908/22
                                             № 22-ц/4823/907/22 

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Павлова В.Г. від 12 липня 2022 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, та на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Павлова В.Г. від 25 липня 2022 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі та виселення, третя особа: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради

                             В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, та виселення, в якому, уточнивши позовні вимоги (а.с.65-66), ОСОБА_1 просила суд: усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , через 30 днів після припинення або скасування воєнного стану на всій території України або в Чернігівській області. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що вона є власником спірної квартири, відповідно до договору купівлі-продажу від 21.09.2013 року. ОСОБА_1 вказувала, що в дану квартиру, зі згоди позивача, вселився її син ОСОБА_3 , із дружиною ОСОБА_2 (відповідачем), шлюб між якими розірвано 18.10.2021 року. Позивач стверджувала, що після розірвання шлюбу відповідач відмовляється від виселення зі спірної квартири, з реєстрації не знялася, чим порушує право позивача, як власника квартири володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12.07.2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, та виселення.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.07.2022 року доповнено резолютивну частину рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12.07.2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в квартирі, та виселення наступним абзацом: "Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000 (шість тисяч) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу".

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року і додаткове рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову.  Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року ухвалені судом першої інстанції із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, і тому підлягають скасуванню. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року судом першої інстанції не було враховано обставин справи, які є беззаперечними, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач є власником спірного житла, при цьому, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника даного майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Апелянт вказує, що після розірвання шлюбу відповідач втратила статус члена сім`ї позивача, що є безумовною підставою припинення сервітуту. Доводи апеляційної скарги зазначають про безпідставне посилання суду першої інстанції на факт проживання в спірній квартирі, яка є для них єдиним житлом, малолітніх дітей, оскільки між батьками дітей відсутній спір щодо того, з ким повинні проживати діти. Апелянт зазначає, що у разі  відсутності у відповідача іншого житла, крім спірної квартири, куди відповідач може переїхати разом із дітьми, то батько дітей зможе забезпечити їх належними умовами проживання та виховання. Доводи апеляційної скарги стверджують про помилковість посилання суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач здійснює оплату комунальних послуг, як на підставу відмови у задоволенні позову, оскільки оплата комунальних послуг є не правом, а обов`язком особи, яка фактично проживає в квартирі. Апелянт вважає, що наявність у спірній квартирі вільної кімнати також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки саме власник квартири має беззаперечне право одноособово приймати рішення про порядок володіння та користування квартирою. Апелянт вказує, що суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо наявності у спірній квартирі вільної кімнати, посилаючись при цьому лише на пояснення відповідача, без письмового висновку органу опіки та піклування про обстеження умов проживання дітей у спірній квартирі, що є процесуальним порушенням, яке призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги факту наявності у відповідача у власності іншого нерухомого майна. 
Апелянт також оскаржує додаткове рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року у даній справі, зазначаючи при цьому, що висновок додаткового рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року про стягнення з позивача на користь відповідача 6 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та необ`єктивним, розмір вказаних стягнутих витрат  не підпадає під критерій розумності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вольфовський С.О. підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги. 
В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Данич О.С. просили залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , та представник третьої особи - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Від Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.  

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2013 року (а.с.9-11). 

З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №1601 від 02.02.2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , з 2013 року зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а з 2016 року - ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 (сина позивача), є ОСОБА_1 - мати та ОСОБА_6 - батько (а.с.13).

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18.10.2021 року шлюб між ОСОБА_2 (відповідачем) та ОСОБА_3 (сином позивача) було розірвано (а.с.14-15).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції, врахував добровільний вибір позивачем місця фактичного проживання, яке є відмінним від спірного житла, вказав на недоведеність реальної небезпеки порушення права власності позивача зі сторони відповідача, взяв до уваги тривалість проживання відповідача та її малолітніх дітей в спірній квартирі, яка для них є єдиним житлом, здійснення відповідачем оплати комунальних послуг, наявність однієї вільної кімнати для проживання в ній позивача. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку виселення відповідача із спірного житлового приміщення буде невиправданим втручанням у приватну сферу особи, та порушенням прав на повагу до житла. При цьому, судом  першої інстанції зазначено у оскаржуваному рішенні від 12.07.2022 року, що законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.            

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року судом першої інстанції не було враховано обставин справи, які є беззаперечними, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач є власником спірного житла, при цьому, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника даного майна, на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Апелянт вказує, що після розірвання шлюбу відповідач втратила статус члена сім`ї позивача, що є безумовною підставою припинення сервітуту. Доводи апеляційної скарги зазначають про безпідставне посилання суду першої інстанції на факт проживання в спірній квартирі, яка є для них єдиним житлом, малолітніх дітей, оскільки між батьками дітей відсутній спір щодо того, з ким повинні проживати діти. Апелянт зазначає, що у разі  відсутності у відповідача іншого житла, крім спірної квартири, куди відповідач може переїхати разом із дітьми, то батько дітей зможе забезпечити їх належними умовами проживання та виховання. Доводи апеляційної скарги стверджують про помилковість посилання суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач здійснює оплату комунальних послуг, як на підставу відмови у задоволенні позову, оскільки оплата комунальних послуг є не правом, а обов`язком особи, яка фактично проживає в квартирі. Апелянт вважає, що наявність у спірній квартирі вільної кімнати також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки саме власник квартири має беззаперечне право одноособово приймати рішення про порядок володіння та користування квартирою. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року, виходячи із наступного. 

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,  гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Даний перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 17.05.2018 року у справі "Садов`як проти України", Заява №17365/14, зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського Суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією, поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. 

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, Рішення від 13.05.2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v.the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v.Ukraine), заява №39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. Рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v.Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. Рішення від 27.05.2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v.the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Європейський Суд з прав людини надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. Рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, Рішення від 09.10.2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище Рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п.50; Рішення від 15.01.2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v.Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та Рішення від 22.10.2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v.Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, Рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v.Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд, відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20. 

У спірних правовідносинах права позивача, як власниці спірної квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даній справі спір виник між власником житла, яка наразі не є його користувачем, та користувачем житла з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу із сином власника житла.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей: 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей: 64, 150 та 156 Житлового кодексу України. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч.2, ч.3 статті 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. 

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, ч.1 статті 405 ЦК України. 

Судом в ході розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідач зі згоди позивача вселилась в спірну квартиру, як член сім`ї, при цьому, будь-які угоди про порядок користування даним житловим приміщенням не укладались. На момент розгляду справи в суді позивач фактично проживає в квартирі за іншою адресою. Відповідачем жодних перешкод щодо користування позивачем ОСОБА_1 , як власником майна, спірною квартирою, не вчинялось.

Суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини та фактичних обставин справи, обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 12.07.2022 року, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але і таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що по даній справі право власності позивача лише певним чином є обмеженим законним правом проживання відповідача у спірній квартирі, проте позивач на захист такого обмеження вимагає позбавлення права особи на житло, що не є пропорційним втручанням. 
Враховуючи добровільний вибір позивачем місця фактичного проживання та недоведеність реальної небезпеки порушення її права власності зі сторони відповідача, приймаючи до уваги тривалість проживання відповідача в спірній квартирі, в тому числі, і її малолітніх дітей, яка для них є єдиним житлом, здійснення відповідачем оплати комунальних послуг, наявність однієї вільної кімнати для проживання в ній позивача, відсутність у відповідача іншого житла, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в даному випадку виселення відповідача із житлового приміщення буде невиправданим втручанням в приватну сферу особи та порушенням прав на повагу до житла. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що розірвання шлюбу між відповідачем ОСОБА_2 та сином позивача - ОСОБА_3 , не є безумовною підставою для задоволення вимог заявленого позову, оскільки сама по собі втрата відповідачем статусу члена сім`ї, не тягне за собою втрату права користування житловим приміщенням. Визначальним в даному випадку є набуття права користування спірним житлом згідно із законом, тобто, правомірність набуття охоронюваного законом права на мирне володіння майном, як членом сім`ї власника квартири та інші вищезазначені обставини. 

Апелянт вказує, що суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо наявності у спірній квартирі вільної кімнати, посилаючись при цьому лише на пояснення відповідача, без письмового висновку органу опіки та піклування про обстеження умов проживання дітей у спірній квартирі, що є процесуальним порушенням, яке призвело до неправильного вирішення справи. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги, в контексті приписів ч.4, ч.5 статті 19 Сімейного кодексу України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року, оскільки у вимогах заявленого позову ОСОБА_1 не заявляє вимогу щодо виселення із спірної квартири двох малолітніх дітей відповідача.  

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги факту наявності у відповідача у власності іншого нерухомого майна. 

Зазначені  доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року, оскільки вони не підтверджені належними та достатніми, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, доказами по справі. Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 12.07.2022 року не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.

Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року відносно того, що висновок суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь відповідача 6 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та необ`єктивним, і розмір судових витрат не підпадає під критерій розумності.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин 1-6 статті 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.07.2022 року під час розгляду в судовому засіданні вказаної цивільної справи представником відповідача було зроблено заяву про наміри подати докази в обґрунтування понесення відповідачем витрат на правничу допомогу. 13.07.2022 року відповідачем подано суду клопотання, в якому ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу 8 000 грн. (а.с.116). Повноваження представника відповідача - адвоката Данича О.С. в суді першої інстанції підтверджується ордером на надання правничої допомоги серії СВ № 1027761 (а.с.44). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною відповідача було надано розрахунок  суми  витрат  за  надану  правову  допомогу  (а.с.117),  акт приймання-передавання грошових коштів, згідно договору про надання юридичних послуг від 12.07.2022 року (а.с.119), а також квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 12.07.2022 року про оплату відповідачем 8 000 грн., згідно договору про надання юридичних послуг (а.с.118). 
Позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції було подано заперечення на клопотання (заяву) щодо стягнення з неї на користь відповідача витрат на правову допомогу, в якій позивач просила частково задовольнити заяву про стягнення з неї на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 3 000 грн. При цьому, позивач зазначала, що заявлений до стягнення розмір відшкодування витрат на правову допомогу є завищеним та необґрунтованим, оскільки предмет спору у даній справі не є складним.
Як вбачається із оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року, визначаючи розмір відшкодування понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, керуючись вимогами статті 137 ЦПК України, прийняв до уваги подану ОСОБА_1 заяву щодо зменшення витрат на правову допомогу, враховуючи при цьому складність справи, характер та обсяг виконаних адвокатом послуг, загальну сукупність часу представництва інтересів відповідача в судових засіданнях суду першої інстанції. При цьому, суд першої інстанції виходив із принципів реальності даних витрат, розумності їх розміру, складності справи та виконаної адвокатом роботи, та дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача 6 000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу узгоджується із засадами виваженості, розумності, співмірності, і тому відсутні підстави для його зменшення. Не містять в собі таких підстав і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованості висновків додаткового рішення суду першої інстанції від 25.07.2022 року.  

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12.07.2022 року та додаткове рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.07.2022 року, підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12 липня 2022 року та додаткове рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: