Ухвала
 
28 вересня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 405/4403/21
провадження № 61-9324ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровського державного медичного університету на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат за навчання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року Дніпровський державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.
 
Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2011 року та наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» Міністерства охорони здоров`я України від 10 серпня 2011 року № 590-ос ОСОБА_1 зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії Міністерство охорони здоров`я України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 березня 2021 року № 473 змінено тип та перейменовано Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України на Дніпровський державний медичний університет та внесені зміни до ЄДРПОУ.
01 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 101, за умовами якої відповідач зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.
 
Наказом ректора Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» від 23 червня 2017 року № 462-ос «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. На виконання умов укладеної угоди згідно з рішенням державної комісії по розподілу випускників, які навчались за державним замовленням, від 07 грудня 2016 року відповідача, як молодого спеціаліста, направлено на роботу до Комунальної установи «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер» Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації на посаду лікаря-рентгенолога.
 
Згідно з наказом позивача від 15 серпня 2017 року № 712-ос відповідача зараховано до очної інтернатури, наказом позивача від 27 березня 2018 року № 356-ос «Про відрахування (очна частина інтернатури держбюджетна основа)» відповідача відраховано з очної інтернатури у зв`язку із закінченням навчанням та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста.
 
З листа Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 31 травня 2021 № 4539/0/29-21 вбачається, що відповідача звільнено з місця проходження інтернатури за прогули без поважних причин згідно з пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
Таким чином, ОСОБА_1 не дотрималася умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2011 року № 101, укладеної між позивачем та нею, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
 
У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на навчання у розмірі 119 932,39 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
 
Дніпровський державний медичний університет у вересні 2022 року через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову в яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України  у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
 
Ціна позову у цій справі становить 119 932,39 грн, а отже не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 100 = 248 100,00 грн).
Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить. 
 
Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Верховний Суд урахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровського державного медичного університету на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у справі за позовом Дніпровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат за навчання відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак