КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня 2022 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 369/10884/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8785/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,    
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В.С., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
 
                   в с т а н о в и в :
 
У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 47 694,83  грн. за кредитним договором №б/н від 25 березня 2011 року та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн. (т. 1 а.с. 3-5).
Свої вимоги мотивував тим, що  ОСОБА_1  звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 25 березня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява  разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Зазначав, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.
Проте ОСОБА_1 умов укладеного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 19 липня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 47 694,83 грн., яка складається з наступного: 30 524,02 грн. відсотки за користування кредитом; 19 018,78 грн. - пеня, а також  500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2 247,37 грн. - штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 3-5).
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Зазначала, що  з копії анкети-заяви від 25 березня 2011 року неможливо встановити, яка саме універсальна картка була оформлена відповідачем, а також в анкеті-заяві не зазначено бажаний кредитний ліміт. Вказувала, що анкета заповнена з порушенням, відповідачу не надано пам`ятку клієнта, яка повинна відриватись і залишатись у клієнта банку.
Також позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження існування заборгованості та її розміру. Зазначила про відсутність наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату заборгованості за простроченим кредитом, простроченими відсотками, відсотками за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту (т. 1 а.с. 49-51).
У відповіді на відзив позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначив, що відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З карткового рахунку чітко вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, свій розрахунок не надано, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Вказував, що оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не ос порений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. 
Позивач зазначав, що оскільки клієнт не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, внесені зміни вважаються прийнятими, а тому до позовної заяви додаються Умови та Правила надання банківських послуг актуальні станом на дату подачі позову. 
Стосовно зазначення відповідачем, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування представник позивача зауважив, що сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. Звинувачення відповідача, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладанням до суду не надано. Окрім того, відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. 
Стосовно отримання відповідачем кредитних коштів та картки, зазначав, що надано виписку по картковому рахунку, яка є підтвердженням, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито рахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором.
Щодо нарахування штрафів зазначив, що позов про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення неустойки у вигляді штрафу відповідачем не заявлявся, а тому договір у цій частині є дійсним. Щодо правомірності стягнення неустойки: окремо штрафу і окремо пені, вказала, що заперечення відповідача, про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту зазначав, що умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4. Умов та правил встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. 
Звертав увагу на те, що оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по сервісу «Миттєва розстрочка» відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту (т. 1 а.с. 74-85).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 рокуу задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання заяви про проведення експертизи у розмірі 352,40 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 20 000,00 грн. (т. 2 а.с. 98-109).
Не погодившись з рішенням районного суду, 28 червня 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Власенко А.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача (т. 2 а.с. 120-128).
На обґрунтування скарги апелянт зазначав, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Вказував,  що  до суду була надана копія анкети-заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та він ознайомлений та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку».
Посилався на висновки Верховного суду, викладені у постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18, де зазначено, що твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача під «Умовами та правилами надання банківський послуг» - є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає.
Крім того, зазначив, що відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій вказано типи кредитної лінії, пільговий період (55 днів), базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3% в місяць, розмір та строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за зняття готівки, умова щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості, умова щодо сплати штрафу та ін. На підставі вказаної довідки відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт. Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування щодо сплати процентів.
Суд не звернув уваги на те, що відповідач після отримання картки вчинив дії щодо її активації, користувався  кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість за кредитом, підтвердив укладення кредитного договору із банком на відповідних умовах. Доказом користування кредитними коштами є виписка по рахунку, яка має статус первинного документу. 
Вважав, що якщо суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості на підставі наявних у справі первинних документів, а натомість передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог.
Крім того, зазначав, що дана справа є малозначною, а розмір судових витрат 20 000,00 грн. є завищеним та неспівмірним ні з ціною позову, ні зі складністю справи (т. 2 а.с.120-128).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Невкритий В.Ю. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 146-161)
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.
 
Судом встановлено, що 25 березня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк»  (т. 1 а.с. 11).
За змістом анкети-заяви відповідач погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надавання банківських послуг», а також «Тарифами» становить договір про надання банківських послуг. 
При цьому, анкета-заява не містить інформації яку саме з перелічених в ній карток бажав замовити відповідач та яка була видана платіжна (кредитна) картка, строк дії цієї картки та який рахунок відкривається на ім`я відповідача.
До заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» (т. 1 а.с. 12).
Також до анкети-заяви було додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (т. 1 а.с. 13-27). 
Разом з відповіддю на відзив позивач подав до суду банківську виписку про рух коштів по картковому рахунку відповідача та роздруківку фотографії із зображенням відповідача з карткою в руці (т. 1 а.с. 88-102).
Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки: 25 березня 2011 року - № НОМЕР_1 до 12/14, 11 квітня 2012 року - №  НОМЕР_2 до 02/16, 19 квітня 2012 року - № НОМЕР_3 до 04/16, 07 серпня 2012 року - № НОМЕР_4 до 07/16, 29 серпня 2013 року - №  НОМЕР_5 до 05/17 та 20 вересня 2016 року - № НОМЕР_6 до 05/18 (а.с. 207).
Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт 29 серпня 2013 року - 20 000,00 грн., 30 червня 2015 року - 19 480,00 грн., 14 липня 2015 року 19 480,00 грн., 31 січня 2017 року - 21 100,00 грн., 19 липня 2018 року - 0,00 грн. (т. 1 а.с. 206).
До позовної заяви позивач долучив розрахунок заборгованості за договором № б/н від 25 березня 2011 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , за яким станом на 19 липня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі - 47 694,83 грн., яка складається з наступного: 30 524,02 грн. - відсотки за користування кредитом; 19 018,78 грн. - пеня; а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2247,37 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 6-10).
 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача   відсотки за користування кредитом, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 березня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02 березня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач у позовній заяві не пред`явив.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. 1048 ЦК України як підставу для стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів відхилила з огляду на ч. 6 ст. 367 ЦПК України, відповідно до якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі позивач звертав увагу на те, що відповідачем, окрім анкети-заяви, було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 25 березня 2011 року, в якій сторонами погоджено всі істотні умови договору, у тому числі базову відсоткову ставку, ставку пені та умови сплати штрафів (т. 2 а.с. 120-128).
Копію вказаної довідки позивачем було подано до суду першої інстанції 18 травня 2021 року, тобто після закриття підготовчого провадження у справі та призначення судового розгляду ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 249, т. 2 а.с 36).
За змістом ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 4, 5 ст. 83 ЦПК України).
Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» не було заявлено про неможливість подання вказаного доказу  (довідки про умови кредитування) з об`єктивних причин, тому такий доказ до розгляду судом не може бути прийнятий.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів»).
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 25 березня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 30 524,02 грн. процентів за користування кредитом, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, пені і штрафів з яких: 19 018,78 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2247,37 грн. штраф (процентна складова), оскільки у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Крім того, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності вимог позовної заяви про стягнення відсотків за користування кредитом, штрафів та пені, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
 
Щодо судових витрат.
 
Обґрунтованим є висновок районного суду про стягнення з позивача відповідно до вимог ст. ст.133, 141 ЦК України суми судового збору, сплаченого за подання заяви про проведення експертизи у розмірі 352,40 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень частини 1 і 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому не подала до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, зазначивши що розрахунок має подати пізніше та надала докази представництва її інтересів адвокатом Невкритим В.Ю. (т. 1 а.с. 46-51).
27 вересня 2021 року представником відповідачки - адвокатом Журавльовим О.С. подано заяву про відшкодування 10 000 грн. витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 58-66)
05 січня 2022 року представник відповідачки - адвокат Невкритий В.Ю. подав клопотання про збільшення витрат на правничу допомогу до 20 000 грн. (т. 2 а.с. 88-92).
Представник відповідача адвокат Невкритий В.Ю. в судовому засіданні, обґрунтовуючи розмір судових витрат, серед іншого посилався на витрачення часу представництва, пов`язаного з тривалим розглядом справи з 2018 року (т. 2 а.с. 96).
В судовому засіданні районного суду представник позивача - адвокат Гордієнко В.А. заперечувала проти стягнення на користь відповідачки судових витрат, у т.ч. витрат на правничу допомогу з урахуванням заяви про збільшення таких витрат, просила відмовити у їх стягненні з підстав їх необґрунтованості про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 96).
Поряд з цим, за наявними у справі доказами, розгляд справи неодноразово відкладався, у т.ч. за клопотаннями представників сторін у справі, та справа передавалась на розгляд іншому суду за клопотанням сторони відповідача, у зв`язку з чим розгляд справи розпочинався з початку.   
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Врахувавши вищевказане, колегія суддів частково погодилась з доводами представника Банку - адвоката Гордієнко В.А. щодо завищеної суми витрат на правничу допомогу, яку представник відповідачки просив стягнути з позивача за розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки такий розмір не відповідає складності справи, наданим адвокатом обсягом послуг та не відповідає критерію розумності.
Виходячи з вищенаведених вимог законодавства, засад розумності і справедливості, та враховуючи заперечення позивача суд  визначає до стягнення суму витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 10 000  грн., оскільки саме ця сума підтверджується доказами надання адвокатами правничих послуг у справі та відповідає критерію реальності понесення таких витрат.
З огляду на положення пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пп. «а»-«г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року - змінити в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх розмір з 20 000 грн. до 10 000 грн.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                          О.В. Борисова
 
В.М. Ратнікова