ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6286/22 Справа № 933/67/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попович І.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
        суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
        за участю секретаря - Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 16 червня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

08.02.2022 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО", про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. В обґрунтування свого позову представник позивача зазначив, що 28.01.2020 року близько 22:43 год. в смт. Олександрівка Олександрівського району Донецької області по вул. Новоселівській (60 років Жовтня) поблизу буд. № 41 мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «IKARUS 256», р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За фактом вказаної ДТП слідчим управлінням ГУНП в Донецькій області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020050000000096 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою від 29.12.2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020050000000096, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ознак кримінального правопорушення. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «IKARUS 256», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача ТДВ СК «Кредо» відповідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів № АО/4060350. 18.05.2020 р. представником позивача на адресу відповідача було надіслано повідомлення про настання страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування. Серед заявлених вимог містились: 56676, 00 грн. - відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3. ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 5 000, 00 грн. - відшкодування витрат на поховання; 27000, 00 грн. - відшкодування витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника; 170028,00 грн. - відшкодування витрат у зв`язку втратою годувальника. Вказані документи отримано відповідачем 22.04.2020 року. Листом № 9222 від 02.11.2021 року відповідач повідомив позивача та його представника про прийняття рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 98 676,00 грн., з яких: 56678,00 грн. - відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , 42 000,00 грн. - відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Цим самим листом позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника на підставі п. 36.2 ст. 36 Закону, у зв`язку з невизнанням майнових вимог заявника, оскільки документи, що підтверджують знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 відсутні. Листом № 9650 від 18.11.2021 року відповідач повідомив позивача та його представника про те, що "розпорядженням № 1936 вiд 18.11.2021 року ТДВ СК "Кредо" прийняло рішення про скасування страхового акту № 4406 вiд 02.11.2021 року в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Згідно листа, рішення по заяві про виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника буде прийнято після надання документів, передбачених п. е) п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". З такою позицією відповідача позивач не погоджується. На думку представника позивача, оскільки на день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723,00 грн. Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування, пов`язаного із втратою позивачем годувальника становить 170 028,00 грн. На переконання представника позивача, положення ч. 1 ст. 1200 ЦК України та ст. 202 СК України дають підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Стаття не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Позивач є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку з грудня 2000 року та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що має право на отримання від відповідача відшкодування шкоди, заподіяної смертю його сина за правилами п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ліміт відповідальності Страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/4060350 становить 260 000,00 грн. за шкоду, заподіяну життю чи здоров`ю фізичної особи на одного потерпілого. Відповідачем у добровільному порядку було виплачено позивачу страхове відшкодування в загальному розмірі 98 676,00 грн. Отже, 260 000,00 - 98 676,00 =161324,40 грн. Виходячи з вищенаведеного, представник позивача просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, в розмірі 161324,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн., відповідно до Договору про надання професійної правничої допомоги від 02.04.2020 року укладеному між позивачем та АО "Автопомiч" (а.с.1-9).

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 16 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - відмовлено (а.с. 169-174).

Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 189-192).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 28.01.2020 року, близько 22:43 год., в смт. Олександрівка Олександрівського району Донецької області по вул. Новоселівській (60 років Жовтня) поблизу буд. № 41 мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «IKARUS 256», р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.
Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Олександрівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 29 (а.с.18,114).
За фактом дорожньо-транспортної пригоди 29.01.2020 року було зареєстровано кримінальне провадження № 1202005000000096 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.122-125).
Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2020 року кримінальне провадження № 1202005000000096 від 29.01.2020 року за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.15-17,140-142).
Згідно полісу № АО4060350, діючим на 28.01.2020 року, транспортний засіб марки «IKARUS 256», р.н. НОМЕР_1 , був застрахований ТДВ СК «Кредо» (а.с.33,92).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.19,115), довідки Залізничного районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за вих. № 504/21.3-26 від 28.04.2020 року (а.с.22), батьками загиблого ОСОБА_3 є ОСОБА_4 (позивач по справі) та ОСОБА_5 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Олександрівською селищною радою, актовий запис № 37, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.20,102).
Згідно довідок Залізничного районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за вих. № 1161/21.3-26 від 03.09.2021 року та вих. № 504/21.3-26 від 28.04.2020 року, актового запису про шлюб та про народження дітей у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не виявлено (а.с.21,22,146).
09.04.2020 року ТОВ «Автопоміч» подало в інтересах позивача на адресу ТДВ «СК «КРЕДО» заяви про виплату страхового відшкодування, а саме: про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою в сумі 56676,00 грн. разом із копіями документів (а.с.11,101-103); про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання в сумі 15000,00 грн. разом із товарними чеками та копіями документів (а.с.12,104-108); про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 27000,00 грн. разом із товарним чеком та накладною (а.с.13,109-111); про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника (для батьків) в сумі 170028,00 грн. разом із копією пенсійного посвідчення (а.с.14,112-113).
Страховим актом № 4406 від 02.11.2021 року ТДВ СК "Кредо" ухвалило рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування в сумі 98 676,00 грн., з яких: 56 678,00 грн. - відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , 42 000,00 грн. - відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, а також пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 2276,38 грн. У виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника на підставі п. 36.2 ст. 36 Закону, позивачу було відмовлено, у зв`язку з невизнанням майнових вимог заявника (а.с.147-148).
Листом № 9222 від 02.11.2021 року відповідач повідомив позивача та його представника про прийняття вищевказаного рішення (а.с.30,153).
За платіжними дорученнями №№ 6873, 6874 визнані страхові виплати були перераховані ОСОБА_1 (а.с.149-150).
Розпорядженням № 1936 від 18.11.2021 року ТДВ СК "Кредо" прийняло рішення про скасування страхового акту № 4406 від 02.11.2021 року в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника та щодо направлення листа з роз`ясненням умов виплати за вказаною подією, та складання нового страхового акту після отримання документів, необхідних для прийняття рішення (а.с.154).
Листом № 9650 від 18.11.2021 року відповідач повідомив позивача та його представника про те, що "розпорядженням № 1936 від 18.11.2021 року ТДВ СК "Кредо" прийняло рішення про скасування страхового акту № 4406 від 02.11.2021 року в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника та про можливість прийняття рішення по заяві про виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника після надання документів, передбачених п.е) п.35.2 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а.с.31).
Відповідно до довідки Олександрівської селищної ради від 22.04.2020 року за № 02-31/643, ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , разом із: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.23).
Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 , 1950 р.н., призначена пенсія за віком (а.с.24,113).
Згідно довідки про доходи № 1521675747541543 від 17.02.2021 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Добропільському об`єднаному управлінні ПФУ в Донецькій області та отримує пенсію за віком, сума пенсії за період з 01.01.2019 р. по 31.01.2020 року складає 31910,74 грн. (а.с.25,143).
За заявою ОСОБА_1 від 03.02.2021 року надати довідку про доходи ОСОБА_3 неможливо, оскільки на день ДТП він не був працевлаштований (а.с.26,144).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання, а син мав можливість її надавати,  та відповідач відповідно до Закону зобов`язаний відшкодувати шкоду заподіяну смертю потерпілого. 
Також суд 1 інстанції в рішенні наголошував, що відповідач не прийняв остаточного рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу, у зв`язку із втратою годувальника та готовий до складання нового страхового акту після отримання документів, визначених Законом. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, зобов`язання страховика за договором забезпечити відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є грошовим зобов`язанням.
Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому на страховика покладено цивільно-правовий обов`язок виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
До встановлених судом правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до ст. 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Дорожньо-транспортна пригода відповідно до визначення наведеного у законі це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.
Згідно п. 1.7. ст. 1 Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Згідно п. 1.4. ст. 1 Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Пунктом 27.2. ст. 27 Закону встановлено, що страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
За вимогами ст. 35 Закону: - 35.1. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування; - 35.2. До заяви додаються: е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: зокрема чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника та інших доходів.
Частинами 2, 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються серед іншого чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
За вимогами ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Частиною 1 ст. 1200 ЦК України, визначений перелік осіб які мають право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого.
У справі, що розглядається, такими особами можуть бути непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.
Таким чином, доказуванню у даній справі підлягає: - непрацездатність позивача; - перебування на утриманні потерпілого; - право на одержання на день його смерті утримання від потерпілого.

Судом 1 інстанції встановлено непрацездатність позивача, що не заперечувалось відповідачем, оскільки позивач досягла пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд на підставі ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом 1 інстанції не встановлено, перебування позивача на утриманні померлого, оскільки позивач отримувала з грудня 2000 року пенсійні виплати, які в період з січня 2019 року по січень 2020 року перевищували прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений законами України "Про державний бюджет України на 2019 рік" та "Про державний бюджет України на 2020 рік" (а.с.25). Потерпілий, син позивача, ОСОБА_3 , на дату ДТП 28.01.2020 р. працевлаштований не був (а.с.26). 
Будь-яких доказів на підтвердження отримання померлим ОСОБА_3 доходів для надання утримання своїй матері ОСОБА_1 , сторона позивача суду для дослідження не надала. 

Урахуванням вище викладеного суд 1 інстанції правомірно відхилив посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, стосовно того, що підпунктом «е» пункту 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи спільне проживання із заявником, оскільки в справі, в якій ВС зробив такий висновок, окрім доказів спільного проживання позивача з померлим чоловіком, суду були надані для дослідження довідки УПФ України в Московському районі у м. Харкові про отримані позивачем та її померлим чоловіком доходи. Зазначені документи обґрунтовано визнано судами, як допустимі докази на підтвердження перебування позивача на утриманні померлої особи, з яких вбачається, що пенсія позивача є значно меншою за розмір пенсії її померлого чоловіка. З огляду на викладене, обставини встановлені в справі, що розглядається, не відповідають обставинам у справі № 643/207/16-ц, в якій ВС зробив правовий висновок на який посилається представник позивача.

В даній справі, доказів на підтвердження отримання ОСОБА_3 будь-яких доходів сторона позивача не надала.

Також право позивача на одержання на день смерті сина ОСОБА_3 утримання від померлого, також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.
Суд 1 інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивача в позовній заяві та в судовому засіданні послався на ті обставини, що позивач досягла пенсійного віку, проживала разом з померлим сином, підпадає під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, надала заяву про неможливість надання довідки про доходи померлого, через те, що він офіційно не працював та те, що долучення довідки про доходи сина не є обов`язком позивача, оскільки таке не передбачено ст. 35 Закону, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво 19), на який послався представник позивача, "Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги".
Суд, не зважаючи на відмінність обставин, встановлених в справі, що розглядається, обставинам у справі № 212/1055/18-ц, в якій ВС зробив правовий висновок, вважає за можливе користуватися ним, оскільки також посилається на вимоги ст. 202 СК України.

Також, суд 1 інстанції не взяв до уваги, з чим також погоджується колегія суддів, доводи представника позивача в позовній заяві та в судовому засіданні про те, що позивач досягла пенсійного віку, проживала разом з померлим сином є складовою частиною доказування, однак не позбавляє позивача необхідності довести в судовому засіданні, що позивач потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання.

Крім того, суд 1 інстанції правомірно не взяв до уваги посилання представника позивача про те, що позивач підпадає під дію пункту 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, суд вважає неналежними, оскільки зазначення у п. 2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, про те, що шкода відшкодовується: 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно, на переконання суду стосується тільки терміну відшкодування шкоди, зазначеній категорії осіб, які повинні бути непрацездатними, перебувати на утриманні померлого або мати на день його смерті право на одержання від нього утримання.

Також, суд 1 інстанції не взяв до уваги, з чим погоджується колегія суддів, доводи представника позивача, що долучення довідки про доходи сина не є обов`язком позивача, оскільки це не передбачено ст. 35 Закону, суд вважає недостовірними, оскільки п. е) ч. 2 ст. 35 Закону передбачає долучення до заяви документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходів за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Зазначена норма Закону дійсно не встановлює чіткого переліку документів, однак це не позбавляє позивача обов`язку довести в судовому засіданні, належними, допустимими та достовірними доказами тієї обставини, що позивач потребувала матеріальної допомоги та в зв`язку з цим мала на день смерті сина право на одержання від нього утримання.

Врахувавши зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО", про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 16 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: