ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 127/27364/17
провадження № 51-871ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції 
засудженого                                               ОСОБА_6 , 
захисників:                                                 ОСОБА_7 , 
ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_9 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) за № 12017020000000243, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                          с. Мартинова Поляна Дальнєрєченського району Приморського краю Російської Федерації, жителя  АДРЕСА_1 ,
та  ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця                                та жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187  Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2021 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі, з конфіскацією майна належного йому на праві приватної власності, на строк: за ч. 4 ст. 187 КК – 10 років, за пунктами 6, 9, 12 ч. 2                                       ст. 115 КК – 15 років. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, належного йому на праві приватної власності.
Згідно з цим вироком також засуджено ОСОБА_10 , судові рішення щодо якого                       в касаційному порядку не оскаржено.
Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; відшкодування процесуальних витрат; речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком міського суду  ОСОБА_10 та  ОСОБА_6 за попередньою змовою на вчинення розбійного нападу, спланували день, час та місце вчинення нападу на ОСОБА_11 і підшукали особу, якій можна збути золоті вироби.
Реалізуючи спільний злочинний намір, 27 червня 2017 року приблизно о 11:00 ОСОБА_6 на автомобілі марки «Volkswagen Caddy» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) приїхав до ОСОБА_10 . Останній у цей час був у гаражному приміщенні, яким він користувався, у дворі будинку АДРЕСА_3 . Там вони очікували на появу ОСОБА_12 , із яким ОСОБА_10 попередньо домовився про зустріч.
Приблизно о 11:40 до гаражного приміщення прийшов ОСОБА_13 , якому                                     ОСОБА_10 та ОСОБА_6 запропонували пройти всередину, і він погодився. Перебуваючи у приміщенні, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , діючи узгоджено, з метою заволодіння належним ОСОБА_13 майном, вчинили напад та стали вимагати у потерпілого передати їм золотий ланцюжок із хрестиком. ОСОБА_10 почав заподіювати ОСОБА_13 ударів руками по голові та тулубу, а ОСОБА_14 у цей час узяв дерев`яну биту, яка лежала в гаражі, та з метою подолання опору потерпілого в ході протиправного заволодіння його майном, застосовуючи насильство,  небезпечне для здоров`я та життя в момент заподіяння, завдав трьох ударів по голові                            ОСОБА_13 , у результаті чого останній впав на землю.
Усвідомлюючи, що ОСОБА_13 може заявити на них до правоохоронних органів, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 з метою приховання вчиненого ними з корисливих мотивів розбійного нападу та незаконного заволодіння золотим ланцюжком і хрестиком, вирішили вчинити умисне вбивство потерпілого.
Реалізуючи умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_6 залишився при вході в гаражне приміщення і спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб в разі потреби повідомити ОСОБА_10 , а той у цей час узяв до рук шкіряний ремінець, накинув його на шию потерпілому і, прикладаючи значну фізичну силу, почав здавлювати шию доти, поки останній не перестав подавати ознаки життя.
Після умисного вбивства ОСОБА_13 . ОСОБА_10 разом із ОСОБА_6 заволоділи належним потерпілому золотими ланцюжком вартістю 10 615, 68 грн та хрестиком вартістю 2359,04 грн.
З метою приховання слідів злочину та запобігання викриттю ОСОБА_10 і ОСОБА_6 заховали знаряддя вчинення злочину та особисті речі потерпілого в різних місцях у м. Вінниці, а труп відвезли автомобілем «Volkswagen Caddy» на пляж «Хімік», розташований поруч із вул. Рєпіна в тому ж місті і скинули в річку.
Згодом ОСОБА_10 та ОСОБА_6 розпорядились викраденим майном на власний розсуд, а саме продали ювелірні вироби ОСОБА_15 , якому не було відомо про обставини їх набуття, чим завдали потерпілому ОСОБА_16 майнової шкоди на загальну суму 12 974,72 грн.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 10 грудня 2021 року вирок суду щодо                      ОСОБА_10 та ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, просить  скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження.
Таким істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону скаржник вважає незастосування судом положень статей 85, 87, 89 КПК щодо письмових доказів, незважаючи на клопотання сторони захисту. 
Захисник обґрунтовує свої доводи тим, що надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази жодним чином не доводять винуватості ОСОБА_6                            у вчиненні кримінальних правопорушень. 
За твердженням захисника, усі докази, використані стороною обвинувачення як доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, зібрано органом досудового розслідування виключно в межах висунутої ОСОБА_6 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК. 
Зазначає, що підзахисному без проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій було вручено обвинувальний акт за обвинуваченням його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК.
На переконання скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій у ході оцінки показань обвинувачених безпідставно не врахували висновку експерта від 14 грудня 2017 року № 111п.
Сторона захисту вважає протокол про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (далі – НСРД) від 02 жовтня 2017 року, аудіозапис до нього, клопотання про дозвіл на проведення НСРД, а також ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2017 року недопустимими доказами з огляду на те, що отримання відомостей від ОСОБА_10 відбулося в ізоляторі тимчасового тримання, з грубим порушенням права особи на захист від самовикриття та вимог КПК. 
За судженням сторони захисту, з обвинувального акта вбачається, що обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених пунктами                        6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, усупереч п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК не сформульовано,                                           у зв`язку з чим суд першої інстанції не мав законних підстав для призначення кримінального провадження до судового розгляду.
Крім того, захисник ОСОБА_9   відзначає, що в ухваленні оскаржуваного вироку брали участь судді, яким було заявлено відвід на підставі обставин, що очевидно викликали у сторони захисту сумніви у неупередженості суддів.  

Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу. 
Захисник засудженого  ОСОБА_10 – адвокат  ОСОБА_7 утрималася від висловлення позиції щодо касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_6 .
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги, навела аргументи щодо законності й обґрунтованості судових рішень. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній  скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки доводів, викладених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених міським та апеляційним судами.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до частин  1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 КПК.Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим                          і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції виконав зазначені вимоги закону, провівши розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з урахуванням положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а також принципу диспозитивності. Крім того, перевірив та оцінив доводи щодо недопустимості доказів і невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень.
Судовий розгляд у цьому провадженні відбувався з урахуванням вимог кримінального процесуального законодавства, а отже, колегія суддів констатує дотримання судами загальної справедливості судового розгляду.
Вирок районного суду є законним, обґрунтованим та узгоджується з положеннями статей 370, 374 КПК.
До того ж суд касаційної інстанції наголошує, що відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. За частиною 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, – на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст. 22 КПК, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.
У контексті викладеного колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника ОСОБА_9 про те, що з моменту пред`явлення ОСОБА_6 підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4                                   ст. 187 КК, з підозрюваним, навіть за клопотанням сторони захисту, не було проведено жодної слідчої дії.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту 08 грудня 2017 року заявляла клопотання про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 з метою перевірки й уточнення відомостей, викладених у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру від 06 грудня 2017 року (т. 3, а. п. 232).
Слідчий слідчого управління ГУ НП в Вінницькій області відповідно до вимог статей 93, 110, 220 КПК розглянув клопотання дав належну оцінку викладеним у ньому доводам та обґрунтовано відмовив у його задоволенні, вказавши, що 03, 05 липня і                    26 вересня 2017 року з підозрюваним ОСОБА_6 було проведено слідчі експерименти. Також слідчий урахував той факт, що 06 грудня 2017 року після  повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та нову підозру                        ОСОБА_6 останнього було допитано як підозрюваного, однак він відмовився давати показання, пославшись на ст. 63 Конституції України (т. 3, а. п. 234, 235). 
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи захисника ОСОБА_9 про те, що надані стороною обвинувачення та досліджені судом докази жодним чином не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушеннях.
Суд касаційної інстанції виходить з того, що відповідно до ст. 94 КПК достатніми є докази, які в сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування в конкретному провадженні за приписами ст. 91 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (постанови від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19 та від 20 жовтня 2021 року у справі                                            № 759/14119/17).
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_6   та ОСОБА_10 , з`ясував їхню позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Так, обвинувачені своєї винуватості в інкримінованих їм діяннях не визнали. Твердження ОСОБА_6 та ОСОБА_10 про непричетність до вчинених кримінальних правопорушень та перекладання винуватості один на одного суд оцінив критично,  сприйняв як спробу уникнути кримінальної відповідальності за вчинене. 
Частиною 4 ст. 95 КПК передбачено, що  суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
З огляду на викладене невмотивованими є твердження сторони захисту про неврахування судами в ході оцінки показань ОСОБА_10 , які захисник ОСОБА_9 просив оцінити критично, висновку експерта від 14 грудня 2017 року № 111п, відповідно до якого показання підозрюваного ОСОБА_10 , надані ним під час досудового розслідування за фактом умисного убивства ОСОБА_13 , характеризуються переважанням психологічних ознак брехні над психологічними ознаками щирості. 
Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що винуватість засудженого ОСОБА_6 не доведено поза розумним сумнівом. Висновок про його винуватість суд першої інстанції обґрунтував низкою доказів, зокрема показаннями свідка   ОСОБА_15 , який працює ювеліром, про те, що ввечері 26 червня                        2017 року (за день до вчинення кримінальних правопорушень) обвинувачені прийшли до нього з проханням допомогти продати золоті вироби, які будуть у них незабаром.  Уже наступного дня в період з 12:00 до 14:00 ОСОБА_6 приніс до нього золоті вироби: ланцюжок та капличний хрестик без камінців. Він оцінив вироби в 6600 грн, із чим ОСОБА_6 погодився, однак передав лише 5000 грн, а решту віддав увечері. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставин, які б ставили під сумнів показання свідка ОСОБА_15 ,  не було надано доказів, які їх спростовують та не виявлено приводів для обмови ОСОБА_6 цим свідком.
Вінницький міський суд Вінницької області також безпосередньо дослідив, перевірив на предмет допустимості та у вироку обґрунтовано послався напротокол про результати здійснення НСРД від 02 жовтня 2017 року, аудіозапис до нього, відповідно до якого ОСОБА_10 , перебуваючи в камері ІТТ № 1 ГУНП у Вінницькій області своєму співкамернику розповідав обставини вчинення злочину стосовно ОСОБА_13 .
Касаційна скарга захисника ОСОБА_9 містить твердження, проте не має належного обґрунтування того, в чому саме полягає порушення під час НСРД права ОСОБА_10 на захист від самовикриття та вимог КПК. Крім того, колегія суддів наголошує, що захисник ОСОБА_9 захищає інтереси лише ОСОБА_6 і  будь-яких об`єктивних даних про порушення права на захист саме останнього в матеріалах справи немає.
Відповідно до висновку експерта від 11 вересня  2017 року № 517 смерть ОСОБА_13 настала в результаті механічної асфіксії внаслідок здавлення органів шиї зашморгом. Крім того, на тілі ОСОБА_13 виявлено черепно-мозкову травму, яка утворилася від дії твердого тупого предмета та належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, а також численні садна голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, які виникли від дії тупого твердого предмета (предметів) незадовго до настання смерті  ОСОБА_13 . 
Доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта від 11 вересня                      2017 року № 506 за принципом плодів отруєного дерева, оскільки об`єктом експертного дослідження були речі, отримані під час проведення слідчого експерименту 05 липня 2017 року з порушенням КПК, є неприйнятними.  Як убачається з матеріалів кримінального провадження та цього не заперечує сторона захисту,  ОСОБА_6 03 липня 2017 року було повідомлено про підозру у вчиненні лише кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК, яке відповідно є нетяжким злочином, а тому участь захисника за правилами ст. 52 КПК станом                         на 05 липня 2017 року під час слідчого експерименту не була  обов’язковою. 
У зв`язку з цим висновок експерта від 11 вересня 2017 року №506 обґрунтовано покладено судами в основу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК
За даними вказаного висновку експерта, поміж іншого, генетичні ознаки клітин, виявлених на поверхнях кросівка на ліву ногу є змішаними, належать більше, ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_13 та зразка букального епітелію ОСОБА_6 .
Обставини, встановлені міським судом, також підтверджено протоколами проведення слідчих експериментів від 13 вересня та 26 вересня 2017 року з відеозаписами до протоколів за участю ОСОБА_10 і ОСОБА_6 відповідно.
За висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.
Оскільки ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у ході слідчих експериментів вказали на місце, час та обставини скоєння кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_13 , місцевий суд обґрунтовано поклав указані протоколи слідчих експериментів, які є належними і допустимими доказами, в основу обвинувального вироку.
Наведений судом першої інстанції аналіз досліджених доказів не дає суду касаційної інстанції підстав ставити під сумнів висновок про те, що їх сукупність доводить винуватість засудженого  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК. 
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_9 , про відсутність у діях його підзахисного попередньої змови на вчинення кримінального правопорушення,                       є також безпідставними. 
Суд касаційної інстанції зазначає, що вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб означає спільне скоєння цього кримінального правопорушення декількома (двома і більше) суб`єктами кримінального правопорушення, які заздалегідь домовились про його спільне вчинення. Домовитись про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до кримінального правопорушення, а також у процесі замаху на кримінальне правопорушення. Як убачається з ч. 2 ст. 28 КК, домовленість має стосуватися спільності вчинення кримінального правопорушення (узгодження об`єкта кримінального правопорушення, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися в будь-якій формі – усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення кримінального правопорушення такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.
Здійснивши аналіз доказів, узявши до уваги конкретні обставини провадження, встановлені під час судового розгляду, суд дійшов правильного висновку, що діям засуджених  ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , з огляду на обставини зазначенні у вироку,  притаманні ознаки попередньої змови, адже  обвинувачені домовились про спільне вчинення кримінального правопорушення, попередньо підшукавши особу, якій можна збути золоті вироби, діяли узгоджено, кожен із них виконував діяння, яке повністю утворює об`єктивну сторону складу злочину з розподілом функцій.
Суд касаційної інстанції вважає, що встановлений спосіб вчинення кримінальних правопорушень, характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 , застосовані для їх заподіяння предмети – дерев`яна бита і шкіряний ремінець, послідовність дій обвинувачених свідчать про спрямованість умислу на вчинення розбою, з подальшим умисним вбивством потерпілого з корисливих мотивів, з метою приховати інший злочин, за попередньою змовою групою осіб. 
Доводи захисника ОСОБА_9 про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК є необґрунтованими. Адже за вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення.
Цим вимогам обвинувальний акт від 15 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 відповідає.
Як визначено в п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Питання щодо відповідності обвинувального акта вимогам закону було предметом розгляду в районному суді, зокрема Вінницький міський суд Вінницької області ухвалою від 24 квітня 2018 року відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про повернення обвинувального акта прокурору.   
В обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 повно і чітко викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення із зазначенням обставин, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а також правову кваліфікацію дій обвинувачених  з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано призначив судовий розгляд на підставі обвинувального акта.
Сумніви захисника ОСОБА_9 щодо неупередженості суддів  ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19  в розгляді цього кримінального провадження були предметом судової перевірки в порядку, визначеному ст. 81 КПК. Так, сторона захисту заявляла відвід колегії суддів на тій підставі, що суд, без письмового клопотання прокурора, продовжив строк дії обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб. Натомість підстав для задоволення відводу цим суддям встановлено не було, про що свідчить ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року. 
Колегія суддів наголошує, що можливість неупередженого та об`єктивного розгляду справи є однією з фундаментальних засад здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
З метою дотримання цієї гарантії учасники судового провадження наділені правом заявити судді відвід, який повинен бути вмотивованим (ст. 80 КПК).
Перелік підстав, за наявності яких може бути заявлено відвід судді, передбачений статтями 75, 76 КПК, це зокрема, й наявність сумніву у його неупередженості.
Такі обставини мають створювати сумніви щодо неупередженості судді, тоді як незгода сторони захисту з процесуальними рішеннями та діями суду не свідчить сама по собі про існування цих обставин. Необхідно зазначити, що, приймаючи відповідні процесуальні рішення, суд керувався нормами КПК та наводив мотиви їх прийняття. До того ж, у аспекті цього доводу захисника у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає, щоправа обвинуваченого не були обмеженими чи порушеними, адже відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду, зокрема, обвинувального актачи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 
Суду касаційної інстанції не надано доказів існування обставин, які б викликали обґрунтовані побоювання щодо упередженості суддів  ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19  під час розгляду кримінального провадження стосовно                     ОСОБА_6 . 
Суд апеляційної інстанції з урахуванням ст. 419 КПК перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок міського суду – без змін. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону                              та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які би впливали на законність та обґрунтованість судових рішень щодо  ОСОБА_6 , судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2021 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,                         є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                 ОСОБА_3