ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року 
м. Київ

справа № 826/4247/16
касаційне провадження № К/9901/32867/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2016 (головуючий суддя - Шулежко В.П., судді - Іщук І.О., Погрібніченко І.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 (головуючий суддя - Бужак Н. П., судді - Костюк Л.О., Троян Н.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у м. Києві, Державної податкової інспекції у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулось до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Управління), Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Інспекція, відповідач, податковий орган), у якому просило визнати незаконними та скасувати рішення від 16.07.2015 №18486/10/26-58-11-02, від 12.10.2015 №15503/10/26-15-11-03-11 про результати розгляду первинної скарги, від 11.01.2016 №275/6/99-99-11-02-02-15 про результати розгляду скарги, зобов`язати Інспекцію включити відомості з поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2015 року, доповнень та додатку 5 до цієї декларації до облікових даних позивача  у інформаційних базах даних ДФС України.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство посилався на те, що Інспекція незаконно та з перевищенням владних повноважень надала статус неподаткової звітності податковій декларації з податку на додану вартість за червень 2015 року, поданій Товариством засобами поштового зв`язку. Вважає, що рішення Управління про відмову у задоволенні скарги Товариства є прийнятим з порушенням вимог пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України (далі - ПК України), немотивованим та таким, що містить недостовірну інформацію, з огляду на що має бути скасованим як незаконне. Зазначає, що ним правомірно було подано податкову звітність у паперовому вигляді.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 13.09.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016, у задоволені позову відмовив повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що оскаржувані рішення про результати розгляду скарг, прийняті за результатами вирішення податкового спору не є актами реалізації контролюючим органом повноважень у сфері управлінської діяльності та не мають самостійного юридичного значення, оскільки не містять обов`язкового для суб`єкта господарювання припису. Такі рішення самі по собі не породжують у платника будь-якого додаткового обов`язку та не перешкоджають реалізації його права, зокрема, щодо оскарження до суду самого рішення Інспекції про відмову у прийнятті податкової звітності, викладеного у листі. Платник податків, договір з яким розірвано, має право до складання нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами "а" і "б" пункту 49.3 статті 49 ПК України, водночас такий договір з позивачем податковим органом розірвано не було. На момент отримання Інспекцією поштовим відправленням з описом вкладення податкової декларації з податку на додану вартість Товариства на паперовому носії за червень 2015 року, контролюючим органом вже було отримано таку декларацію засобами електронного зв`язку, яка відповідно до зазначеного договору про визнання електронних документів визнається оригіналом.

Товариство оскаржило рішення судів попередніх інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 24.02.2017 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є незаконними, необґрунтованими, оскільки прийняті без повного і всебічного з`ясування обставин справи, з огляду на що просить їх скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що Інспекцією безпідставно не прийнято  податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2015 року, подану Товариством засобами поштового зв`язку. Вважає, рішення податкових органів протиправними і немотивованими. Наполягає на тому, що ним правомірно було подано податкову звітність у паперовому вигляді.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16.11.2022 прийняв касаційну скаргу Товариства до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 17.11.2022.

Відповідачі не реалізували своє процесуальне право щодо подання відзиву на касаційну скаргу позивача, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи Товариства, їх обґрунтування та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, суди установили, що 12.01.2015 між Товариством та Інспекцією укладено договір про визнання електронних документів №1, предметом якого є визнання податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДФС засобами телекомунікаційного зв`язку або на електронних носіях, як оригіналу.

На підставі укладеного договору 10.07.2015 Товариством подано до Інспекції засобами електронного зв`язку податкову декларацію з податку на додану вартість за червень 2015 року, яка зареєстрована за №9143455112.

Водночас, Товариством надіслано поштовим відправленням з описом вкладення податкову декларацію з податку на додану вартість на паперовому носії за червень 2015 року, яка отримана Інспекцією 13.07.2015.

На момент отримання Інспекцією поштовим відправленням податкової декларації Товариства з податку на додану вартість за червень 2015 року на паперовому носії, податковим органом вже було отримано таку декларацію засобами електронного зв`язку, яка відповідно до зазначеного договору про визнання електронних документів визнається оригіналом.

Інспекція листом від 16.07.2015 №18486/10/26-58-11-02 повідомила позивача, що отримана контролюючим органом 13.07.2015 засобами поштового зв`язку податкова декларація з податку на додану вартість за червень 2015 року подана всупереч вимог пункту 49.4 статті 49 ПК України, оскільки законом не передбачено подання декларації з податку на додану вартість у паперовому вигляді, у зв`язку з чим така декларація, відповідно до статті 49 ПК України вважається не прийнятою.

За результатами адміністративного оскарження позивачем вказаного рішення Інспекції, викладеного у листі, Управління листом від 12.10.2015 №15503/10/26-15-11-03-11, ДФС України листом від 11.01.2016 №275/6/99-99-11-02-02-15 відмовили у задоволенні скарг Товариства.

Надаючи оцінку правомірності діям податкового органу, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Положеннями пункту 49.1 статті 49 ПК України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.2 статті 49 ПК України платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VІІІ (далі - Закон №71-VІІІ), який набрав чинності з 01.01.2015, були внесені змін до ПК України, зокрема пункт 49.4 доповнено абзацом другим такого змісту: «Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством».

У пункті 1 розділу ІІ Інструкції з підготовки подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку, затвердженої наказом державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 № 233 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу криптографічного захисту інформації, керуючись цією Інструкцією та договором.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, для реалізації обов`язку, передбаченого абзацом другим пункту 49.4 статті 49 ПК України, платник податків повинен мати засіб криптографічного захисту інформації (ключ) та чинний договір, укладений з конкретним податковим органом, який здійснює адміністрування податку на додану вартість.

Положення пункту 49.3 статті 49 ПК України передбачають, що податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що платники податків вправі самостійно обирати один із зазначених способів подачі податкової декларації лише у тому випадку, якщо інше не передбачено нормами ПК України. Враховуючи наявність імперативного обов`язку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість виключно в електронному вигляді, єдиним винятком з цього правила є припинення дії (розірвання в односторонньому порядку) договору про визнання електронних документів або ж припинення дії попереднього договору на період до моменту складення нового договору. При цьому відповідний договір повинен відповідати всім законодавчо визначеним, описаним вище вимогам.

У зв`язку з набранням чинності змін до ПК України Законом № 71-VIII, з 01.01.2015 відповідно до пункту 49.4 статті 49 ПК України податкова звітність з податку на додану вартість подається виключно в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством. Наявність діючого договору про визнання електронних документів позбавляє платника податків можливості подавати податкові звітність у паперовому вигляді.

Згідно з наведеними нормами Товариство було зобов`язане подавати звітність з податку на додану вартість шляхом подання відповідної декларації в електронній формі. Невиконання Товариством цього обов`язку обумовлює правомірність відмови контролюючого органу у прийнятті податкової звітності, поданої з порушенням вимог закону.

Саме невиконання платником податків обов`язку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб, як це визначено абзацом другим пункту 49.4 статті 49 ПК України, стало підставою для направлення Інспекцією листа про відмову у прийнятті податкової звітності. При цьому, судами попередніх інстанцій було установлено та не заперечувалось Товариством, що договір про визнання електронних документів від 12.01.2015 №1, укладений між Товариством та Інспекцією був чинним та діючим.

Таким чином, на момент подання Товариством податкової звітності з податку на додану вартість та доповнень до неї у паперовому вигляді у позивача були відсутні об`єктивні причини невиконання безумовного обов`язку, покладеного на нього пунктом 49.4 статті 49 ПК України.

Відмова податкового органу з підстав, визначених пунктами 48.3, 48.4 статті 48 ПК України, є правомірною, якщо податкова звітність, яка може бути подана у паперовому вигляді, складена з порушеннями щодо її обов`язкової форми та реквізитів. У цій справі податкова звітність, подана Товариством вдруге, виходячи з положень пункту 49.4 статті 49 ПК України та встановлених обставин у справі, була подана у паперовому вигляді безпідставно.

Зазначені обставини також були досліджені Управлінням та ДФС України при розгляді скарг Товариства на лист (рішення) від 16.07.2015 №18486/10/26-58-11-02, за наслідками яких контролюючі органи вищого рівня дійшли обґрунтованого висновку, що скарги Товариства є безпідставними та задоволенню не підлягають.

В свою чергу, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказує, що оскільки позовні вимоги щодо незаконності названих рішень Управління та ДФС України, а також щодо зобов`язання Інспекції включити відомості з поданої Товариством  податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2015 року (з додатками та доповненнями) до облікових даних щодо цього Товариства у інформаційних базах даних ДФС України, є похідними від вимоги про скасування листа (рішення) Інспекції від 16.07.2015 №18486/10/26-58-11-02, яка визнана судом касаційної інстанції безпідставною, відтак судові інстанцій дійшли правильного висновку, що зазначені податкові вимоги також задоволенню не підлягають.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, є ідентичними доводам, якими позивач обґрунтовував свою позицію у позові і апеляційній скарзі, та спростовані висновками суду касаційної інстанції. 

Доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, наведених у судових рішеннях першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду не встановлено.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк