ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7763/21          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Добрівська Н.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

15 грудня 2022 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Федотова І.В.,
          Безименної Н.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просить:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови позивачу провести обчислення заробітку для призначення пенсії згідно довідки від 30 листопада 2020 року №733, яка була видана ВАТ Науково-виробничою фірмою «Луганські акумулятори» за період 01 січня 1990 року по 31 грудня 1994 року та у зв`язку з цим провести перерахунок пенсії та відповідні виплати з 15 січня 2021 року;
- зобов`язати відповідача провести обчислення заробітку для призначення позивачу пенсії згідно довідки від 30 листопада 2020 року №733, яка була видана ВАТ Науково-виробничою фірмою «Луганські акумулятори» за період 01 січня 1990 року по 31 грудня 1994 року та у зв`язку з цим провести перерахунок пенсії та відповідні виплати з 15 січня 2021 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача наявні права на перерахунок пенсії на підставі наданої ВАТ Науково-виробничою фірмою «Луганські акумулятори» довідки.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що відсутні правові підстави враховувати при призначені пенсії довідку про заробітну плату, яка не підтверджена первинними документами. 
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до записів у трудової книжки позивачка у період з 16 вересня 1985 року по 01 квітня 2002 року працювала в орендному науково-виробничому підприємстві «Луганські акумулятори».
Заявою від 12 січня 2021 року позивачка звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві з проханням надати дозвіл на перерахунок пенсії за період з 1990 по 1994 рік у м. Луганську.
Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 12 лютого 2021 року №3339-927/А-02/8-2600/21 на заяву позивачки, зареєстровану 15 січня 2021 року повідомлено про відсутність підстав для прийняття для розрахунку довідки від 30 листопада 2021 року №733, видану установою, яка в зазначений термін не перемістилася на територію яких, органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не є дійсною.
Вважаючи дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії протиправними, позивачка звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що наявна в трудовій книжці інформація про страховий стаж позивача підтверджується довідкою про заробітну плату від 30 листопада 2020 року №733, яка має братися до уваги відповідачем.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
До стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв (частина перша статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).
За змістом статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок № 637).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (пункт 3 Порядку № 637).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, при розгляді заяви позивача про перерахунок пенсії, не прийняв та не врахував довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 30листопада 2020 року №733, видану ВАТ НВФ «Луганські акумулятори».
Водночас, аналіз зазначеної довідки вказує, що вона містить зазначення суми заробітку позивача, який враховується при обчисленні пенсії з розшифруванням щомісячних сум за період з 1990 по 1994 роки, довідка містить зазначення того, що на всі виплати нараховані внески (страхові внески), зазначення того що немає заперечень проти проведення перевірки первинних документів. Відомості, зазначені у довідці, відповідають встановленій формі на дату видачі такої довідки, а саме, додатку № 1 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженої постановою Правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1, в редакції постанови Пенсійного фонду № 13-1 від 23 червня 2017 року.
Неприйняття згаданої довідки, вмотивовано неможливістю врахування довідок від установ, діючих на непідконтрольній території.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
За змістом статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Та обставина, що вказана довідка видана підприємством, що розміщене на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим відповідач не має можливості перевірити достовірність видачі ним вказаних довідок, не спростовує дійсність її змісту.
Позивач набув трудовий стаж у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснювали господарську діяльність, перебували під контролем української влади, і такі підприємства були утворені відповідно до законодавства України.
Всі первинні документи, на підставі яких позивач отримала право на призначення пенсії, були створені до окупації Донецької та Луганської областей і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії, обрахованої із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки на тій підставі, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набула відповідний стаж роботи.
Таким чином, відомості, які зафіксовані у довідці, випливають зі змісту документів, які були складені до тимчасової окупації території України. При цьому доказів щодо їх недостовірності відповідачем як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти адміністративного позову, не надано.
Верховний Суд у постанові від 18.04.2019 у справі №344/16404/16-а зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи те, що спірним є неврахування пенсійним органом при призначенні пенсії заробітної плати за період, який зараховано до страхового стажу роботи, зазначеної у довідці, виданій органом, який створений на тимчасово окупованій території України, Верховний Суд виснував, що можливо застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення.
Аналіз викладеного свідчить, що у відповідача були відсутні підстави для не врахування даної довідки при перерахунку пенсії.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №711/10426/16-а, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 (справа №175/4336/16-а), від 25.09.2018 (справа №242/65/17), від 11.07.2019 (справа №423/1156/17).
Крім того, колегія суддів наголошує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тому з урахуванням наданої довідки позивача чи без неї, заявник має право на перерахунок пенсії з врахуванням спірного періоду, оскільки трудова книжка підтверджує наявність у неї необхідного трудового стажу.
Разом із тим, наявна в трудовій книжці інформація про страховий стаж позивача підтверджується довідкою про заробітну плату від 30 листопада 2020 року №733, яка має братися до уваги відповідачем, проте така жодним чином не легітимізує окупаційну владу, відтак, відмова у перерахунку на цій підставі, не відповідає принципам належного урядування, оскільки порушує права позивача, апелюючи до формальних підстав.
Позивач не має жодних інших варіантів діяти, аніж отримати таку довідку задля підтвердження наявного в нього права на пенсійне забезпечення, у тому розмірі, що він заробив впродовж свого трудового шляху.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії з 15 січня 2021 року відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої ВАТ НВФ «Луганські акумулятори» від 30 листопада 2020 року №733 та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії з 15 січня 2021 року з урахуванням довідки про заробітну плату для обчислення пенсії, виданої ВАТ НВФ «Луганські акумулятори» від 30 листопада 2020 року №733, з урахуванням вже виплачених сум.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 квітня 2022 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          І.В. Федотов

Суддя          Н.В. Безименна