Ухвала
Іменем України
 
16 грудня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 642/4023/21
провадження № 61-12511ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Родін Генадій Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства              з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М., приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Родін Г. В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис від 29 квітня                    2021 року № 24885, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 754,90 грн, таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
 
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня                 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду                      від 06 жовтня 2022 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. У задоволенні іншої частини заяви про ухвалення додаткового рішення відмолено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн є розумною та співмірною зі складністю справи, яка розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження; ураховуючи критерій реальності адвокатських витрат і критерій розумності їхнього розміру, реально витрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, суди дійшли висновку, що заявлені вимоги є неспівмірними з наданими послугами, вартість послуг є завищеною, а тому наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 4 000,00 грн.
 
09 грудня 2022 року  ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернуласядо Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року у цій справі.
 
У касаційній скарзі заявниця просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримала 25 жовтня 2022 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме копію конверту апеляційного суду. Зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. У листопаді-грудні 2022 року по м. Харкову здійснені масові ракетні обстріли, що стало причиною відсутності електроенергії, і відповідно, ускладнило підготовку, друк та відправку поштової кореспонденції. 
 
Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження Верховний Суд виходить з такого.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого                 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року                  № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжено й триває досі.
 
Безумовно, що стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист.
 
Проте, в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені.
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявницею обставини, зокрема, запровадження воєнного стану на території України, а також ураховуючи дату прийняття оскаржуваної постанови апеляційного суду та дату подання касаційної скарги, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень, що є підставою для його поновлення.
 
У касаційній скарзі, заявниця, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
 
В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що відповідачем, при зверненні до суду з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу, не наведено обставин та не надано належних доказів, які б свідчили про неспівмірність, нерозумність та нереальність понесених нею витрат на правничу допомогу. Вказує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу надійшло після ухвалення судового рішення, а тому суди не повинні були приймати до уваги цей процесуальний документ. Оскільки відповідач не звертався до суду з відзивом на позовну заяву та не подавав інших процесуальних документів, на думку заявниці, він фактично не мав заперечень щодо її позову. Вказує, що втручання судів у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони суперечить принципу свободи договору.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення. 
 
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
У заяві про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 просила стягнути                    15 000,00 грн гонорару, визначеного у договорі про надання правничої допомоги від 23 червня 2021 року.
 
Згідно акту виконаних робіт від 02 липня 2021 року вартість роботи 1 години адвоката Лисенка А. О. становить 1 000,00 грн. За період з 23 червня 2021 року до 02 липня 2021 року адвокатом витрачено 15 годин: на зустріч, консультацію клієнта, узгодження правової позиції - 2 години, вартість послуги 2 000,00 грн; підготовка та направлення приватному нотаріусу адвокатського запиту - 1 година, вартість послуги 1 000,00 грн; підготовка та подання до Червонозаводського районного суду м. Харкова заяви про забезпечення позову до подання позову -               5 годин, вартість послуги 5 000,00 грн.; підготовка та подання до Ленінського районного суду м. Харкова позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - 6 годин, вартість послуги 6 000,00 грн; підготовка клопотання про витребування доказів - 1 година, вартість послуги 1 000,00 грн, а всього 15 000,00 грн.
 
02 липня 2021 року виконавець адвокат Лисенко А. О. та замовниця                          ОСОБА_1 склали акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 23 червня 2021 року, згідно з яким виконавець передав, а замовниця прийняла виконані послуги відповідно до переліку, зазначеного у детальному описі, загальна вартість яких складає 15 000,00 грн.
 
За надання правничої допомоги за договором від 23 червня 2021 року за квитанцією від 23 червня 2021 року № 1-2089К ОСОБА_1 сплатила у відділенні Харківське № 14 Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рахунок Адвокатського об`єднання «Донець і партнери» 11 000,00 грн та 01 липня 2021 року на рахунок вказаного Адвокатського об`єднання у цьому ж відділенні банку сплатила 4 000,00 грн.
 
Суди, частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, виходили з того, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн є розумною і співмірною зі складністю справи.  
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (стаття 59 Конституції України).
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
Водночас, цивільно-процесуальним законодавством сформовані критерії, які підлягають застосуванню при визначенні розміру відшкодування витрат на правничу допомогу на користь сторони, яка виграла справу.
 
За змістом частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Відповідно до частин третьої - шостої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Таким чином, ЦПК України передбачено основні критерії, які підлягають врахуванню при визначенні та розподілі судових витрат у вигляді правничої допомоги: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру та співмірність зі складністю справи і пропорційність до ціни позову.
 
Отже, сторона спору у договорі зі своїм адвокатом може визначати будь-яку ціну адвокатських послуг. Проте, суд, за результатами розгляду справи, здійснюючи розподіл судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний враховувати критерії, визначені законом.
 
Таке тлумачення норм процесуального закону узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
 
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Висновки Верховного Суду
 
При вирішенні питання щодо відшкодування позивачці витрат на професійну правничу допомогу судами враховано складність справи, ціну позову                     (26 754,90 грн), та керуючись принципом розумності, визначено розмір витрат, який підлягає відшкодуванню, а саме 4 000,00 грн.
 
Ураховуючи критерії розумності, співмірності та необхідності, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо стягнення                         4 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказаний розмір судових витрат є співмірним зі складністю справи. 
 
Відповідно до висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду                                 від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої                ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 
 
Оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 листопада                   2021 року визнано виконавчий напис від 29 квітня 2021 року № 24885, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованості за кредитним договором у розмірі 26 754,90 грн, таким, що не підлягає виконанню, на переконання Верховного Суду судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, які заявниця просила стягнути з відповідача на свою користь, зважаючи ціну позову, є завищеними щодо іншої сторони спору - ТОВ «Українські фінансові операції» та є неспівмірними зі складністю справи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу надійшло після ухвалення судового рішення, а тому суди не повинні були приймати до уваги цей процесуальний документ, не заслуговують на увагу, оскільки суди, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу до 4000,00 грн, виходили з критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності розміру витрат на правничу допомогу, реально витрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, а тому їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та є співмірним із складністю справи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди втрутилися у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару, є необґрунтованими, оскільки, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу до 4 000,00 грн, судами враховані обставини справи та висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 щодо завищення розміру гонорару, визначеного стороною та його адвокатом, по відношенню до іншої сторони.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Враховуючи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм процесуального права, отже касаційна скарга є необґрунтованою, відповідно, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року та постанови Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Родін Генадій Вікторович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відмовити. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний