Справа № 128/2069/21
Провадження № 22-ц/801/1592/2022
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року	Справа № 128/2069/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого: Копаничук С.Г.
Суддів: Медвецького С.К., Голоти Л.О. 
за участю секретаря Олійник Г.Є.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року, повний текст якого складений 02.08.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Шевчук Л.П. у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, - 
В с т а н о в и в :
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Вказав, що з березня 2011 року по даний час він постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Власником цієї квартири, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1995 року, є ОСОБА_2 . Зазначив, що з 1991 року по листопад 1995 року у цій квартирі зі згоди відповідача проживала сім`я його батька ОСОБА_3 . У листопаді 1995 року, в зв`язку з виїздом за кордон, відповідач фактично подарував спірну квартиру його батькові, залишивши останньому ключі від квартири та правовстановлюючі документи на неї, зокрема, свідоцтво про право власності та технічний паспорт. При цьому, письмового правочину оформлено не було. Посилаючись на те, що відповідач та члени його родини з листопада 1995 року до квартири не з`являлись, всі витрати по її догляду, утриманні та сплаті комунальних платежів несли вони з батьком, просив суд визнати за ним право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. 
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, не повне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, просив рішення суду скасувати, а у справі ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. Вказав, що суд не з`ясував та не оцінив всіх обставин за яких він фактично заволодів спірною квартирою, не звернув увагу, що відповідач та члени його родини з 1995 року по теперішній час до квартири не з`являлись та її долею не цікавились, всі витрати по догляду за квартирою та її утриманням з 1995 по 2011 роки ніс його батько, а з 2011 року - він сам. Зазначив, що суд не надав правової оцінки його доводам та аргументам, більшість із яких в оскаржуваному рішенні навіть не згадано. Крім того, судом не правильно застосовано норму ст. 344 ЦК України в частині добросовісності володіння, оскільки факт обізнаності особи про те, що вона не є власником майна не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном відбулось без порушення норм права (викрадення, шахрайство). 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає. 
Суд встановив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1995 року, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7). Право власності відповідача на вказану квартиру зареєстровано в КП «ВООБТІ» 02.06.1995 року (а.с. 7-зворот).
Спірна квартира розташована на ІІІ поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат; загальна площа квартири становить 64,5 кв.м, житлова площа квартири - 40,7 кв.м (а.с. 8-11).
Із звіту про експертну оцінку від 14.07.2021 року вбачається, що оціночна (ринкова) вартість спірної квартири станом на 14.07.2021 становить 98000 грн. (а.с. 12-23).
З копії акту обстеження матеріально-побутових умов від 30.01.2014 (а.с. 24) вбачається, що при проведенні обстеження квартири АДРЕСА_1 , встановлено, що з 1991 року по 1995 рік в даній квартирі проживала сім`я батька позивача - ОСОБА_3 з двома дітьми.
Власник квартири ОСОБА_2 з 1995 року в даній квартирі не проживав і не з`являвся. Нагляд за квартирою здійснював ОСОБА_3 та члени його сім`ї.
Копії рахунків за надані житлово-комунальні послуги та копії квитанцій по оплаті комунальних послуг за квітень 2020 року, лютий 2021 року,(а. с. 25-28) підтверджують сплату позивачем ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг у спірній квартирі.
Позивач зареєстрований з 12.02.2008 року по АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що  оскільки  позивачу з моменту вселення у спірну квартиру було відомо, що вона має  свого власника – ОСОБА_2 ,  відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, встановлена ст. 344 ЦК України,  як добросовісне заволодіння чужим майном. Володіння позивачем оригіналами правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, здійснення ним оплати комунальних платежів, проведення поточного ремонту квартири не є підставами для визнання за ним права власності за набувальною давністю.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для набуття права власності за позивачем за набувальною давністю. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не правильно застосовано норму ст. 344 ЦК України в частині добросовісності володіння, не заслуговують на увагу. 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».
Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.
При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності ( постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18).
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Як вбачається з матеріалів справи, володіння   ОСОБА_1  спірною квартирою не є добросовісним, оскільки  при заволодінні  нею  він достовірно знав і не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності  і проживаючи в ній ,достовірно знаючи ,що ОСОБА_2 є власником спірної квартир, розумів, що він володіє чужим майном та у нього немає правових підстав для набуття права власності на квартиру. 
Факт відмови відповідача від права власності на належне йому нерухоме майно - спірну квартиру суд першої інстанції не встановив.
Оскільки володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази ,що підтверджували б відповідальне проживання у спірній квартирі та оплату комунальних послуг протягом 10 років саме позивача ,а не його батька. 
Відтак,доводи апеляційної скарги стосовно проживання позивача та його батька у спірній квартирі з 1995 року, належного користування нею, а також оплати спожитих комунальних послуг не заслуговують на увагу і не спростовують правильності оскаржуваного судового рішення. Сам лише факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
Аргументи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, непогодження із ухваленим рішенням, переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки підстави для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення суду не наведені , рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,-

        П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 липня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий :                                                                               Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Голота Л.О.