ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року	Львів	Справа № 300/1244/22 пров. № А/857/12038/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Мікули О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року (суддя першої інстанції ОСОБА_2 , м. Івано-Франківськ)
В С Т А Н О В И В :
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення своєчасного розрахунку при звільненні; стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.07.2017 по 09.02.2022 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не здійснення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.07.2017 по 09.02.2022 терміном 1146 днів у сумі 117378 грн. 76 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено .
Не погодившись із рішенням, вважаючи таке ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, його оскаржило ІНФОРМАЦІЯ_2 . Просить скасувати оскаржене рішення 31.05.2022 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що позивача було виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення з 10.07.2017, проте фактичний розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди з 2015 по 2017 роки, грошової компенсації відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років за 2013-2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби -11.07.2017, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ІНФОРМАЦІЯ_3 на той час проведено не було. Вважає, що компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій, грошової компенсації відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років за 2013- 2017 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-11.07.2017, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виплаті не підлягали, оскільки позивач не звернувся з рапортом про її виплату. Стверджує, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним. Також, апелянт вказав, що при винесенні рішення також потрібно враховувати заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом начальника західного територіального управління від 11.07.2017 №210 виключено зі списків особового складу підрозділів управління та всіх видів забезпечення 11.07.2017 старшого сержанта ОСОБА_1 (Г-014444), старшого інструктора групи матеріально-технічного забезпечення окремого загону спеціального призначення ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільненого за підпунктом «а» пункту один частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.07.2017 № 37 о/с у запас Збройних Сил України, яка має дітей віком до 18 років, 11 липня 2017 року та направлено на військовий облік до Івано-Франківського МВК Івано-Франківської області.
Також вказаним наказом встановлено, що згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 04.07.2014 № 638, виплатити премію за період з 1 по 11 липня 2017 року в розмірі 600 відсотків від посадового окладу. Виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік в кількості 15 діб. Згідно з наказом МВС України від 23.01.2015 №72 виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду в період з 01 по 11 липня 2017 року в розмірі 100% місячного грошового забезпечення. Вислуга років на 11.07.2017 складає: у календарному обчисленні: 08 років 02 місяці 00 днів; у пільговому обчисленні: 10 років 01 місяць 02 дні. Підстава: припис від 11.07.2017 №30 (а.с.9)
Вважаючи, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідачем не проведено розрахунку у повному обсязі, ОСОБА_1 звернулася із позовами до суду.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2021, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021, у справі №300/1684/21 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 11.07.2017; грошової компенсації відпустки, як матері двох дітей віком до 15 років, за 2013-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 11.07.2017; грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати на виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків грошового забезпечення – 11.07.2017. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має двох дітей віком до 15 років за період з 2013 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та виключення із списків грошового забезпечення – 11.07.2017. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 11 218,44 грн.
Згідно розрахункової інформації відповідачем зараховано на картковий рахунок позивача такі виплати:
25.10.2021 – доплату за неотримане речове майно в розмірі 11050,16 грн (а.с. 24,25);
31.01.2022 – компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових в розмірі 16577,78 грн (а.с.26, 27);
09.02.2022 – компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових в розмірі 16577,78 грн (а.с.28, 29).
09.02.2022 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.07.2017 по 09.02.2022 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум подачку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу затвердженої постановою КМУ від 15.01.2004 №44.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.02.2022 №50/12-Т-251 ОСОБА_1 повідомлено про відмову у задоволенні заяви. 25.02.2022 вказаний лист надійшов на адресу позивача.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові). Позивача з 11.07.2017 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, а фактичний розрахунок щодо виплати грошової за невикористані дні додаткової відпустки проведено 09.02.20202. Враховуючи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено грошову компенсацію за речове майно та невикористані дні додаткової відпустки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. При цьому суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Отже, виходячи з принципу пропорційності належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на її користь 117378,76 грн середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.07.2017 до 09.02.2022.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. 
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20 .
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачеві не виплачено у день виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до       статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17).
Встановлено, що позивача з 11.07.2017 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення, тоді, як остаточний розрахунок з позивачем проведено 09.02.2022, тобто виплачено 16577,78 грн.
Отже, за цей період належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).
Як правильно взяв до уваги суд першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, суд першої інстанції правильно застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Встановлено, що загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складає 57665,53 гривень (згідно довідки про загальний розмір виплачених грошових коштів при звільненні ОСОБА_1 виплачено – 13459,81 грн), виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та речове майно в сумі 44205,72 грн, з яких позивачу із затриманням: 25.10.2021 виплачено 11050,16 грн за неотримане речове майно, 31.01.2022 виплачено 16577,78 грн за невикористані дні додаткової відпустки, 09.02.2022 виплачено 16577,78 грн за невикористані дні додаткової відпустки.
Згідно довідки №50/32-72 від 08.04.2021 ІНФОРМАЦІЯ_1 про нарахований позивачу дохід сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 21732,00 грн, а саме: у травні 2017 року – 10866,00 грн, у червні 2017 року – 10866,00 грн (а.с.34).
Розмір одноденного заробітку склав 356,26 гривень (21732 гривень/61 день).
Затримка виплати грошової компенсації за речове майно при звільненні позивача, 11.07.2017, допущено на строк до 09.02.2022, що складає 1146 робочих днів, а середній заробіток за час такої затримки складає – 408273,96 гривень (1146 робочих днів х 356,26 одноденний заробіток).
Враховуючи, що розмір простроченої заборгованості 16577,78 грн за період затримки на 1146 робочих днів складає 28,75% від загального обсягу належного розрахунку при звільненні, то підлягає стягненню середній заробіток за час такої затримки в сумах пропорційних відсотковому значенню розміру простроченої заборгованості, в розмірі 117378,76 гривень. 
Таким чином, суд першої інстанції, виходячи з принципу пропорційності, дійшов правильного висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на її користь 117378,76 грн середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.07.2017 до 09.02.2022, задовольнивши частково позовні вимоги.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	О. І. Мікула