КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                       Апеляційне провадження № 22-ц/824/9358/2022
                                                                                                                               Справа 757/12584/22-ц

 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
26 жовтня 2022 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                              Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                   Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря                            Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Волкової С.Я. в м. Київ 21 липня 2022 року про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, просила встановити (визнати) незаконність дій, рішень, бездіяльності органів державної влади та їх посадових осіб держави Україна в особі ГУНП у м. Києві  з врахуванням наведених доказів і матеріалів справи, встановити (визнати) завдання позивачу моральної шкоди (завдання істотної шкоди здоров`ю, репутації, психоемоційних страждань, порушеного гарантованого лікарями права на відпочинок, створеної волокіти, права на приватне життя, порушеного соціометричного статусу тощо) посадовими органами держави Україна в особі ГУНП у м. Києві з врахуванням наведених доказів і матеріалів справи; стягнути з Держави Україна в особі ГУНП у м. Києві, Державної казначейської служби України на користь позивача 10 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати 910 грн.; стягнути з державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 з відкриттям окремого рахунку у відшкодування моральної шкоди, судових витрат узагальнену суму.
            
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
                                                                                                                                            
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що відповідачем не надано до суду жодного належного і допустимого доказу тотожності справ № 757/12584/22-ц, 760/25595/18-ц, 760/21686/18-ц та не зазначено, чому ці позову тотожні. Обставини справ повністю різні, як і відповідачі і предмет позову, однак суд першої інстанції не здійснив перевірку справ по критеріях тотожності, а заперечення ОСОБА_1 , подане на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, проігнорував.
Вказувала, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду їй направлено не було і вона його побачила вперше при ознайомленні з матеріалами справи 07 липня 2022 року.
Наголошувала, що справа № 757/12584/22-ц не тотожна до справ № 760/25595/18-ц, № 760/21686/18-ц, оскільки в цій справі позивачем не обґрунтовується заподіяння їй моральної шкоди внаслідок безрезультатності досудового слідства, а внаслідок завдання їй моральної шкоди постовими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які жодного відношення до досудового слідства не мають, уповноваженими особами ГУНП в м. Києві, які не реагували на її скарги конкретно щодо цих осіб. В даних справах фігурують інші прізвища, інші обставини, інші юридично значимі періоди часу завдання їй як моральної, так і матеріальної шкоди. На матеріальній шкоді у справі № 757/12584/22-ц вона не акцентувала увагу і не надавала жодного доказу. В даній справі вона не долучає жодної ухвали суду, яка не виконана слідчими і прокурорами, так як на цьому не робить акценту в межах даної справи, а лише дотично посилається на них.
Зазначала, що з метою всебічного орієнтування в обставинах справи вона в даному позові лише поверхово указувала на кримінальне провадження № 42014100090000942 та № 42019101050000249, але не акцентувала достатньо на них уваги, а лише для того, щоб висвітлити реальну хронологію подій свого життя і за яких обставин вона зіткнулася з працівниками поліції ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , через дії і бездіяльність яких з уповноваженими особами ГУНП в м. Києві вона зазнала моральних принижень, витрат часу, значних психоемоційних страждань, потрапила в лікарні з гіпертонічними кризами та на стаціонарне відділення в значимі періоди часу, і детально обґрунтування завдання їй моральної шкоди саме по цих обставинах вона навела в позові.
Заперечувала преюдиційність фактів по інших справах № 760/25595/18-ц, № 760/21686/18-ц, які будуть встановлені колись, вказувала, що обставини спору інших справ по відношенню до цієї справи № 757/12584/22-ц є протилежними і колізіційними.
Просила застосувати прецедентну практику ЄСПЛ відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України.
Наголошувала, що ухвала суду першої інстанції жодним чином не мотивована, і що при постановленні цієї ухвали щодо позивача були порушені загальні засади цивільного судочинства.
 
Від відповідача ГУНП у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Посилався на те, що судом на підставі поданих документів вірно установлено тотожність справ. Справа № 760/21686/18-ц за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, ГУНП у м. Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, в якому позивач просить, у тому числі, стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн., пов`язану з бездіяльністю слідчо-прокурорського складу при розгляді кримінальних проваджень, які об?єднані в кримінальне провадження № 420141000900000042. Справа № 760/25595/18-ц за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, ГУНП у м. Києві, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди, завданої вчиненням злочину, в якій позивач просить, в тому числі стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн., пов`язану з бездіяльністю слідчо-прокурорського складу при розгляді кримінальних проваджень, які об`єднані в кримінальне провадження № 420141000900000042.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач у справах № 760/21686/18-ц, № 760/25595/18-ц ставила питання про стягнення з Держави Україна 10 287 899,29 грн. та 10 722 867,29 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними діями, рішеннями, бездіяльністю органів державної влади та їх посадовими особами. У цій справі, і у вищезазначених позивач зазначає про незаконність дій, бездіяльності та рішень відповідача, що призвели до завдання їй моральної шкоди, пов`язаної з проведенням досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12016100100004167 від 30 березня 2016 року, № 12014100090009136 від 21 жовтня 2014 року, № 420141000900000042від 29 квітня 2014 року, № 12016100700014547 від 25 лютого 2016 року та № 42014100000000430 від 19 травня 2014 року. У подальшому вказані кримінальні провадження були об`єднані за № 420141000900000042. Позови обґрунтовані тим, що досудове розслідування триває довгий час, є неефективним, безрезультатним, стороною обвинувачення не зібрано жодних доказів, які б дали можливість закінчити їх проведення та отримати відповідний результат, працівники поліції ігнорують звернення, заяви та інші процесуальні вимоги, ухиляються від зустрічей з нею чи отримання пояснень, при зустрічі насміхаються над нею та ображають. При цьому вона сама без допомоги правоохоронців збирає по кримінальному провадженню докази та встановлює істину в справі. У зв`язку з цим їй завдано моральних страждань, неправомірного психологічного тиску та вона просить відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 000 грн. 
У всіх справах позивач зазначає, що звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», фактично вважаючи, що шкода їй завдана органами досудового розслідування та прокуратурою. Позивачем визнано як відповідача у справах № 760/21686/18-ц, № 760/25595/18-ц та № 757/12584/22-ц Державу Україна. Судом установлено перебування тотожної справи в провадженні Печерського районного суду м. Києва, що і стало підставою для залишення позову без розгляду. 
Вказував, що справа № 760/21686/18 перебуває на стадії дослідження доказів і додані до позову копії документів, відеозаписи на СД диску є ідентичними з додатками у справі № 757/12584/22-ц. На судових засіданнях у справі № 760/21686/18-ц особисту участь представника постійно забезпечує ОСОБА_5 , позивач надає пояснення по кожному залученому нею доказу, які додані до матеріалів справи і є ідентичними доказам у справі № 757/12584/22-ц. Серед підстав обґрунтування позову зазначені ст. 1167, 1174 ЦК України. Обґрунтування позовних вимог у цій справі та у справі № 760/21686/18-ц є ідентичними. Судом ці обставини з?ясовані і зроблено висновок, що вони повністю співпадають за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
 
Позивачем направлено заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якій вона наводила особисті спростування аргументів відповідача.
В судове засідання позивач не з`явилася, направивши клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що бажає бути особисто присутньою та захищати себе від свавілля, однак не може з`явитися в судове засідання, призначене на ранковий час, в зв`язку з неможливістю залишити робоче місце, в зв`язку з чим просила призначати судові засідання після 16:30 або в п`ятницю.
Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, відтак відсутність позивача в судовому засіданні під час розгляду її апеляційної скарги судом жодним чином не порушує її процесуальні права.  
Враховуючи наведене, оскільки позивач, яка сама подала апеляційну скаргу, належним чином обізнана про рух справи та повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, її неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи у відсутності позивача.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Із матеріалів даної справи вбачається, що в травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом «внаслідок бездіяльності, приниження гідності, порушення ділової репутації, наговорювання на позивачку неправдивих відомостей з обзиванням психічно хворої і неадекватної, доведення до лікарні з гіпертонічними кризами, порушення соціометричного статусу» до Держави Україна в особі ГУНП у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди з ціною позову 1 000 000 грн., посилаючись на те, що 14 січня 2019 року матеріали кримінальних проваджень, в яких вона виступає як потерпіла особа, за № 12016100100004167, № 12014100090009136, № 42014100900000942, № 12016100070001457 та № 42014100000000430 були об`єднані за № 420141000900000042 в одне провадження, по якому вона вимушено прибуває до слідчого відділу неодноразово з 2014 року, де нею маніпулюють слідчі та їх начальники, завдають образ та цькування. З 2014 року представники поліції застосовували до неї методику віктимної поведінки і принижували гідність, однак те, що було здійснено представниками поліції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та ГУНП у м. Києві в 2021 році по відношенню до неї, є неприпустимим. Цькування її працівником поліції ОСОБА_3 та незаслужене обзивання її «неадекватною», «психічно хворою» і безпідставні погрози виклику до неї психіатричної бригади відбувались неодноразово. Представниця поліції ОСОБА_2 після зняття у позивача в лікарні гіпертонічного кризу внаслідок попередніх принижень представниками поліції на її прохання допомоги зробити копію одного документа не лише погрожувала викликом до неї психбригади, але й демонструвала її перед курсантами та відвідувачами поліції як психічно хвору, а після того, як у позивача знову піднявся тиск, відмовилась навіть викликати швидку допомогу. Працівники поліції спеціально очорнили її ім?я, не думають про негативні наслідки для позивача. Вказувала, що ніяких психічних розладів у неї немає, як зазначали поліцейські ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які розповсюджували цю інформацію та принижували її. Вказувала, що завдано шкоди її здоров?ю, діловому іміджу з вини відповідача, порушений звичний режим її життя, через завдання стресів представниками поліції вона не лише потрапила в лікарню, а й порушене її повсякденне життя, вона тривалий час приходила в себе і не могла зосередитись на своїх професійних обов`язках (а. с. 9 - 10 т. 1).
Посилалася на ст. 3, 8, 21, 22, 23, 28, 41, 43, 45, 48, 49, 55, 129 Конституції України, ст. 5, 8, 23, 24, 25, 26, 27 Загальної декларації прав людини, ст. 1, 3, 6, 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 р., ст. 13 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 2, 5, 10, 58 - 64, 102 - 112, 81 - 89, ч. 4 ст. 82, ст. 175, 177, 262, 5 ЦПК, 48, ч. 5 ст. 177 ЦПК, ч. 2 ст. 177 ЦПК України, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, ст. 11, 15, 16, 22, 23, 80, 81, 1166, 1167, 1168, 1174 ЦК України, 1190, 1195 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», ВС/КЦС № 640/7778/18 від 22 травня 2019 року, ВС/КЦС № 761/29966/16-ц від 18 грудня 2019 року, лист ВАСУ від 14 листопада 2012 року № 2379/12/13-12, ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про прийняття рішень та застосування практики ЄСПЛ», Висновку № 15 (2012) Консультативної ради європейських суддів і Висновок КРЄС № 4 (2003), вимог Гавайської декларації, Мадридської декларації, постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закону України «Про національну поліцію України», Постанови Верховного Суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.
Просила встановити (визнати) незаконність дій, рішень, бездіяльності органів державної влади та їх посадових осіб держави Україна в особі ГУНП у м. Києві  з врахуванням наведених доказів і матеріалів справи, встановити (визнати) завдання позивачу моральної шкоди (завдання істотної шкоди здоров`ю, репутації, психоемоційних страждань, порушеного гарантованого лікарями права на відпочинок, створеної волокіти, права на приватне життя, порушеного соціометричного статусу тощо) посадовими органами держави Україна в особі ГУНП у м. Києві з врахуванням наведених доказів і матеріалів справи; стягнути з Держави Україна в особі ГУНП у м. Києві, Державної казначейської служби України на користь позивача 10 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати 910 грн.; стягнути з державного казначейства України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 з відкриттям окремого рахунку у відшкодування моральної шкоди, судових витрат узагальнену суму.
 
Також встановлено, що в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом «цивільний позов в кримінальному провадженні № 42014100000000430 від «05» 05 2014 р. за фактом вчинення дій, передбачених ст. 140 КК України» до ГУНП у м. Києві, Київської місцевої прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України.
Посилалася на те, що у 2009 році щодо неї було скоєно важкий злочин. 08 травня 2014 року дані щодо кримінального злочину за попередньою правовою кваліфікацією ст. 140 КК України були занесені до ЄРДР згідно розпорядження прокурора м. Києва. 26 червня 2014 року її було визнано потерпілою Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві і вручено пам?ятку потерпілої в кримінальному провадженні. Під час досудового слідства було призначено цілий ряд слідчих - Шипнівська В., Гайова, Василевський О.Ф., Комісарчук С. Слідчі викликали її у слідчі відділи та на проведення експертизи без повісток, відбираючи робочий час з офіційної роботи і не надавали жодних підтверджуючих довідок. З 2009 року вона не має відпочинку від безвиході та безпорадності. Слідчо-прокурорський склад замість належного, професійного, якісного проведення досудового слідства ухилявся від своїх повноцінних функціональних професійних обов`язків, затягуючи штучно час, в тому числі забирали час для її професійного та кар`єрного зростання, вона вимушена була сама замість слідчих і прокурорів досліджувати і розбиратись у кримінальних провадженнях, вивчати судову психіатрію, медичну психологію, проводити перевірки. Скарги на слідчих і прокурорів до їх начальства залишились без належної реакції. З 2009 року по нинішній день в рамках відкритого кримінального провадження слідчо-прокурорським складом не проведено жодної належної процесуальної дії, яка б могла реально розкрити кримінальний злочин. Порушений порядок збору даних слідчими, а також навіть ті процесуальні дії, які було проведено, проведені абияк та їм не надано належний аналіз та правова оцінка (а. с. 16 - 18 т. 2). Беручи до уваги довго тривалість досудового розслідування та невиконання слідчими, прокурорами обов`язків щодо своєчасного, об`єктивного та неупередженого розслідування, збирання доказів, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню упущена вигода, що вираховується виходячи з кількості днів (місяців) розслідування, а саме 50 х 3723 грн. = 186150 грн. 
Посилаючись на ст. 2, 9, 10, 11, 14, 15, 21, 22, 24, 28, 55, 56, 308, 84 - 87, 61, 62, ч. 2 ст. 127, ст. 128, 129, 130, ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 171 КПК України, ст. 22, ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1177, ст. 1192, ст. 1213 ЦК України, ч. 1 ст. 2, ст. 3, 4, ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 27, ч. 15 ст. 28, ст. 76 - 78, 80 - 81, 95, 100, 133, 141, 175, 187, 259 ЦПК України, ст. 21, 55, 23, 27, 28, 31, 32, 34, 48 та ін. Конституції України, вимог Гавайської декларації, Мадридської декларації, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просила стягнути в рахунок коштів державного бюджету з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн., упущену вигоду в розмірі 186 150 грн., стягнути з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду, що завдана органом досудового розслідування в розмірі 10 186 150 грн. (а. с. 108 - 109 т. 2).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року відкрито провадження за даним позовом в справі № 760/25595/18-ц (а. с. 9 т. 2).
 
Крім того, в серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ГУНП в м. Києві, Кивської місцевої прокуратури м. Києва № 9 (Солом?янський район), Державної казначейської служби України з позовом «Цивільний позов в кримінальному провадженні № 12016100070001457 від «25» 02 2016 р. за фактом вчинення дій, передбачених ст. 384 КК України» (а. с. 112 т. 2).
Позов мотивований тим, що у 2009 році щодо неї відбувся важкий кримінальний злочин, 24 червня 2014 року її було визнано потерпілою Шевченківським РУ ГУМВС України в м. Києві та вручено пам`ятку потерпілої. В рамках відкритих кримінальних проваджень № 42014100000000430, № 12014100090009136, № 42014100090000942 потерпіла проходила комплексну комісійну судово-психіатричну експертизу у 2015 році за ухвалами суду. Експертиза проводилась майже рік і закінчилась виданням сфальсифікованого висновку експертних досліджень, яких реально не проводили. З даного приводу 25 лютого 2016 року її заяву було внесено до ЄРДР та розпочато досудове розслідування, попередня кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 384 КК України. З часу внесення до ЄРДР її заяви та початку кримінального провадження слідчий всупереч ст. 9 КПК України не вчинив жодної слідчої дії, встановленої на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження.
Беручи до уваги довго тривалість досудового розслідування та невиконання слідчими, прокурорами обов`язків щодо своєчасного, об`єктивного та неупередженого розслідування, збирання доказів, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню упущена вигода, що вираховується виходячи з кількості днів (місяців) розслідування, а саме 30 х 3723 грн. = 111 690 грн. 
Посилаючись на ст. 2, 9, 10, 11, 14, 15, 21, 22, 24, 28, 55, 56, 308, 84 - 87, 61, 62, ч. 2 ст. 127, ст. 128, 129, 130, ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 171 КПК України, ст. 22, ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1177, ст. 1192, ст. 1213 ЦК України, ч. 1 ст. 2, ст. 3, 4, ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 27, ч. 15 ст. 28, ст. 76 - 78, 80 - 81, 95, 100, 133, 141, 175, 187, 259 ЦПК України, ст. 21, 55, 23, 27, 28, 31, 32, 34, 48 та ін. Конституції України, вимог Гавайської декларації, Мадридської декларації, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просила стягнути в рахунок коштів державного бюджету з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн., упущену вигоду в розмірі 111 690 грн., стягнути з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду, що завдана органом досудового розслідування в розмірі 10 111 690 грн. (а. с. 217 - 218 т. 2).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року відкрито провадження за даним позовом в справі № 760/21686/18-ц (а. с. 110 т. 2).
 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду ухвалою від 21 липня 2022 року, суд першої інстанції виходив із того, що у провадженні Печерського районного суду перебуває справа № 760/21686/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у м. Києві, Київської місцевої прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, в якому позивач просить, у тому числі, стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 000,00 грн., пов`язану з бездіяльністю слідчо-прокурорського складу при розгляді кримінальних проваджень, які об`єднані в кримінальне провадження № 420141000900000042, ухвалою суду від 28 лютого 2019 року відкрито провадження у справі № 760/21686/18-ц; перебуває справа № 760/25595/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у м. Києві, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди, завданої вчиненням злочину, в якому позивач просить, у тому числі, стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 000,00 грн., пов`язану з бездіяльністю слідчо-прокурорського складу при розгляді кримінальних проваджень, які об`єднані в кримінальне провадження № 420141000900000042, ухвалою суду від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у справі.
З встановлених обставин суд дійшов висновку, що оскільки у провадженні суду є справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, провадження у справах № 760/21686/18-ц, №760/25595/18-ц відкрито раніше, ніж провадження у справі № 757/12584/22-ц, позов ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
 
Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками, виходячи з наступного.
 
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. 
У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. 
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
 
У постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20), від 13 вересня 2021 року у справі № 296/10940/20 (провадження № 61-5427св21) зроблено висновок, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. 
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Крім того, Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).
Судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими. Якість судовогорішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Належне обґрунтування є імперативом, яким не можна нехтувати в інтересах швидкості розгляду.Належне обґрунтування вимагає, щоб судді мали досить часу на підготовку своїхрішень.
Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно усунувся від перевірки відповідності критеріїв тотожності позовів, залишив поза увагою заперечення позивача ОСОБА_1 , в яких вона наголошувала на наявності відмінностей між даними позовами, належним чином не обґрунтував своє рішення, в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, і обмежився формальною констатацією, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва вже перебувають справи між тими самими сторонами, про той самий предмет та тих самих підстав.
 
Так, зі змісту позову ОСОБА_1 у справі № 760/25595/18-ц вбачається, що підставою позову є бездіяльність органів досудового слідства і прокуратури при тривалому розслідуванні кримінального провадження № 42014100000000430 від 05 травня 2014 року за фактом вчинення дій, передбачених ст. 140 КК України. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 000 грн. та упущеної вигоди в розмірі 186 150 грн.
Зі змісту позову ОСОБА_1 у справі № 760/21686/18-ц вбачається, що підставою позову є бездіяльність органів досудового слідства і прокуратури при тривалому розслідуванні кримінального провадження № 12016100070001457 від 24 лютого 2016 року за фактом вчинення дій, передбачених ст. 384 КК України. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 000 грн. та упущеної вигоди в розмірі 111 690 грн.
Натомість, зі змісту позову ОСОБА_1 в даній справі № 757/12584/22-ц вбачається, що підставою даного позову є неправомірні дії працівників ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , які полягають у завданні позивачу образ, цькування і приниження, внаслідок чого в неї погіршився стан здоров?я і завдано шкоди її діловому іміджу, порушений звичний режим життя, а також бездіяльність ГУНП у м. Києві з даного приводу щодо вказаних осіб, оскільки її скарги залишились без належної відповіді і без уваги. Предметом позову є відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн., як зазначено в назві позову та в мотивувальній частині позовної заяви (а. с. 62 т. 1), хоча в прохальній частині позову ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 10 000 000 грн. (а. с. 63 т. 1).
 
Апеляційний суд враховує, що в запереченні на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 пояснювала цю розбіжність механічною помилкою і зазначала, що в дійсності ціна позову становить 1 000 000 грн. (а. с. 5 т. 4, зворот).
 
Таким чином, хоча вимоги про стягнення з відповідача ГУНП у м. Києві моральної шкоди заявлені позивачем ОСОБА_1 у всіх трьох справах, разом із тим, підстави таких вимог у справі, що переглядається, є суттєво відмінними, що свідчить про нетотожність даних позовів.
 
Наведені обставини залишені поза увагою суду першої інстанції і зроблено передчасний та помилковий висновок про перебування в провадженні суду справ із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, провадження у яких відкрите раніше.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача ГУНП в м. Києві у відзиві на апеляційну скаргу щодо тотожності даних позовів, оскільки даний відзив ґрунтується на помилковому тлумаченні підстав позову ОСОБА_1 в справі № 757/12584/22-ц як оскарження бездіяльності органів досудового слідства та прокуратури в об`єднаному кримінальному провадженні № 42014100090000942 в зв`язку з тривалим розслідуванням, що не відповідає фактичним обставинам справи.
 
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року не можна вважати законною та обґрунтованою.
 
Крім того, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що до клопотання відповідача ГУНП у м. Києві від 01 липня 2022 року про залишення позову без розгляду не додано доказів направлення копії цього клопотання сторонам, хоча в переліку додатків до клопотання такий доказ зазначається (а. с. 3 т. 2).
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 27 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                  Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.