ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 915/1183/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро Арена”, м. Черкаси – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року, м. Миколаїв, суддя Мавродієва М.В., повний текст рішення складено та підписано 14.09.2022 року
у справі №915/1183/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро Арена”, м. Черкаси 
до відповідача           Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове
про  стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Арена» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.11.2021 року (вх. №16268/21), в якій просило суд стягнути на його користь з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове» заборгованість за поставлений по договору поставки №0487 від 23.08.2018 року товар у розмірі 2117071 грн. 06 коп., з яких: 1330941 грн. 86 коп. – основний борг, 532376 грн. 74 коп. – 40% штрафу, 78420 грн. 33 коп. – 3% річних, 175332 грн. 13 коп. – інфляційних втрат; а також вирішити питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати за поставлений товар, що і стало підставою для нарахування суми основної заборгованості, 3% річних, штрафу та інфляційних втрат.
23.11.2021 року до Господарського суду Миколаївської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №17573/21), у якому останній просив суд  в частині стягнення з нього на користь позивача нарахованих сум інфляційних втрат, 40% штрафу та 3% річних – відмовити, аргументуючи вказане тяжким майновим станом та об`єктивною неможливістю виконувати свої господарські зобов`язання.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро Арена”, м.Черкаси до Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове про стягнення коштів задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове», Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Арена», м.Черкаси 1330941 грн. 86 коп. основного боргу, 93165 грн. 93 коп. штрафу, 172314 грн. 15 коп. інфляційних втрат, 78420 грн. 33 коп. – 3% річних та 31710 грн. 80 коп. судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивачем належним чином під час розгляду справи наявність у відповідача перед Товариством з обмеженою відповідальністю “Агро Арена”, м. Черкаси суми основної заборгованості за неналежне виконання взятих на себе господарських зобов`язань щодо оплати за поставлений товар.
Щодо вимог позивача про стягнення штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, суд першої інстанції зазначив, що нараховані позивачем 3% річних  у розмірі 78420 грн. 33 коп. є арифметично обґрунтованими, нараховані позивачем інфляційні втрати у розмірі  175332 грн. 13 коп. позивачем розраховані невірно, у зв`язку із чим стягнення потребує лише 172314 грн. 15 коп., а розмір нарахованого штрафу у сумі 532376 грн. 74 коп. є надмірно великим, з огляду на що з відповідача належить стягнути 7% нарахованої суми штрафу у розмірі 93165 грн. 93 коп.
При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат та 7% штрафу у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов спірного договору. Стягнення ж з відповідача штрафу у повному обсязі, на думку суду, не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення останнім зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 скасувати в частині стягнення 171586 грн. 26 коп., із яких:93165 грн. 93 коп. – штрафу та 78420 грн. 33 коп. – 3% річних та винести в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник, посилаючись на вимоги ст. 233 Господарського кодексу України, зазначає, що Державне підприємство «Племрепродуктор «Степове» є  підприємством, яке засноване на державній власності, та обмеження щодо використання майнових активів підприємства дозволяли використовувати лише власні кошти та/або готову продукцію для виконання своїх обов`язків.
Апелянт вказує, що постановами старшого державного виконавця Миколаївського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемщенко А. Л. винесеними 05.08.2020 року, 07.10.2020 року та 28.08.2020 року в межах виконавчого провадження 62706290 було накладено арешт на всі розрахункові рахунки Державного підприємства «Племрепродуктор «Степове», постановою старшого державного виконавця Миколаївського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемщенко А. Л. від 05.08.2020 року в межах цього ж виконавчого провадження накладено арешт на все майно, що належить Державному підприємству «Племрепродуктор «Степове», внаслідок чого у відповідача утворилася кредиторська заборгованість перед контрагентами у розмірі 18  336 31 тис. грн., заборговансть перед бюджетом по сплаті податків та зборів 16 165  111 грн. 531 коп. 
Також, відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що тяжкі обставини, пов`язані з введенням в Україні воєнного стану, крадіжкою всього врожаю, унеможливлюють самостійне виконання будь-яких господарських зобов`язань відповідачем поза межами виконавчого провадження 62706290 та ставлять під загрозу виплату заробітної плати трудовому колективу підприємства.
Посилаючись на судові рішення суду касаційної інстанції, скаржник вважає, що суд першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, не з`ясував обставини, що мають значення для справи та не застосував положення ст. 3 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, які мали бути застосовані, внаслідок чого у даному випадку наявні підстави для скасування такого рішення в частині стягнення 171  586 грн. 26 коп., із яких: 93  165 грн.  93 коп. - штрафу та 78  420 грн. 33 коп. - 3 % річних відповідно до п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21, справу призначено до судового розгляду.
28.11.2022 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача у справі надійшов відзив (вх. №1547/22/Д2), у якому Товариство з обмеженою відповідальністю “Агро Арена”, м. Черкаси просило суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 залишити без змін. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
Зокрема, у відзиві позивач вказав, що посилання відповідача про те, що донараховані позивачем штрафні санкції не відповідають загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності є помилковими, та такими, що не відповідають вимогам ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Більш того, як вказав позивач, сторони погодились, що у випадку, якщо покупець прострочить сплату за товар, то, окрім неустойки та інших санкцій, передбачених цим договором, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 40 % відсотків від вартості несплаченого або несвоєчасно сплаченого товару.
Відтак, на думку, позивача, посилання відповідача щодо наміру позивача на отримання прибутку за рахунок штрафних санкцій є безпідставним.
В судове засідання представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про надіслання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду засобами електронного зв`язку. Будь-яких повідомлень про причини неявки апеляційному суду не надали.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника (ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому, апеляційний господарський суд вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що юридична особа не обмежена у кількості представників, які мають право представляти її у суді.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За змістом ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 ст. 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті "справедливого суду", гарантованого ст. 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України").
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 не потребує скасування в частині стягнення зі скаржника штрафу та 3% річних, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

23.08.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Арена», (постачальник) та Державним підприємством «Племрепродуктор «Степове» (покупець), укладено договір поставки №0487, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати (постачати) у зумовлені строки (строк) покупцеві товар (насіння сільськогосподарських культур) у кількості, асортименті і по цінах, згідно з видатковими накладними (додатками, специфікаціями), що є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язується прийняти вказані товари і своєчасно сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору. 
Вартість даного договору складається з суми вартості партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії даного договору. Ціна товару та загальна вартість договору визначається згідно видатковими накладними (додатками, специфікаціями), які є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).
Пунктом 2.4. договору сторони визначили, що строк оплати товару визначається у відповідній специфікації оплати товару, погодженої сторонами шляхом підписання відповідної специфікації, на умовах післяоплати та здійснюється у порядку, визначеному у п. 2.6. договору.
В разі порушення своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, визначену відповідно до умов договору та чинного законодавства України (п. 7.1. договору).
          Згідно із п. 7.7 договору, сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч.  625 Цивільного кодексу України  і встановили її в розмірі 40%.
          Якщо покупець прострочить сплату за товар то, окрім неустойки та інших санкцій, передбачених цим договором, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 40% від вартості несплаченого або несвоєчасно сплаченого товару.
          Вказаний договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.
          У специфікації №1 від 23.08.2018 року сторони договору досягли згоди, що на підставі договору №0487 від 23.08.2018 року постачальник зобов`язується продати та відвантажити, а покупець зобов`язується оплатити та прийняти на умовах, передбачених вищезгаданим договором товар (150 тонн насіння пшениці). Загальна вартість товару за цією специфікацією складає 1620000,0 грн. Крім того, у вказаній специфікації, сторони погодили, що оплата товару здійснюється в строк до 04.09.2018 року в сумі 324000,0 грн. та до 15.07.2019 року в сумі 1296000,0 грн.
На виконання вказаного вище договору, постачальник за спірним договором поставив покупцю товар (150 тонн насіння пшениці) на загальну суму 1620000,0 грн. про що свідчать наявні у матеріалах справи видаткові накладні №3609 та №3610 від 30.08.2018 року, №3668 та №3670 від 04.09.2018 року, №3676 від 05.09.2018 року, №3684 від 06.09.2018 року, №3695 від 07.09.2018 року, №3735 від 10.09.2018 року.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов`язань, позивачем на адресу Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове 24.10.2019 року було направлено претензію №191/06, за якою відповідачу було встановлено строк до 31.10.2019 року на оплату наявної заборгованості перед постачальником.
З довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Арена» від 07.07.2021 року №109/06 та акту звірки взаєморозрахунків, підписаних з боку постачальника, вбачається, що станом на 07.07.2021 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 1330941 грн. 86 коп. 
Також з матеріалів справи вбачається, що 23.11.2021 року від відповідача до Господарського суду Миколаївської області надійшов відзив (вх. №17573/21), у якому Державне підприємство “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове просило суд зменшити розмір штрафу та процентів річних шляхом відмови у задоволенні вимоги щодо  їх стягнення у повному обсязі.
На підтвердження свого клопотання відповідач надав суду першої інстанції Наказ Фонду державного майна України Регіонального відділення по Миколаївській області від 15.06.2018  року «Про прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу  Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”; Постанови старного державного виконавця Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемещенко А.П. про арешт коштів  Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове” від 05.08.2020 року, від 28.08.2020 року, від 07.10.2020 року; довідку про кредиторську заборгованість по зарплаті та перед контрагентами від 02.11.2020 року №185, за якою заборгованість по заробітній платі відповідача складає 768, 41 тис. грн., заборгованість перед постачальниками та підрядниками – 18249, 30 тис. грн.; довідку про заборгованість перед бюджетом від 26.10.2020 року № 171, за якою кредиторська заборгованість з податків та зборів складає 9011070 грн. 23 коп.; довідку про заборгованість перед бюджетом від 30.04.2021 року № 96, за якою кредиторська заборгованість з податків та зборів станом на 30.04.2021 року складає 12728647 грн. 41 коп.; довідку про кредиторську заборгованість по зарплаті та перед контрагентами від 30.04.2021 року №97, відповідно до якої станом на 30.04.2021 року така заборгованість складає 21351, 7 тис. грн.; довідку про кредиторську заборгованість перед контрагентами від 15.09.2021 року №201, відповідно до якої станом на 12.09.2021 року така заборгованість складає 18336, 1 тис. грн., перед постачальниками та підрядниками – 18336, 1 тис. грн.; довідку про заборгованість перед бюджетом від 15.09.2021 року № 200, за якою кредиторська заборгованість з податків та зборів станом на 12.09.2021 року складає 16165111 грн.531 коп.
Так, судами встановлено, що відповідач є підприємством, яке засноване на державній власності.
У відповідності до рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2018 року у справі №915/1321/17 із відповідача було в примусовому порядку стягнуто заборгованість у розмірі 4553482 грн. Крім того, як вбачається з низки рішень судів першої інстанції, за господарськими зобов`язаннями у відповідача вже існувала кредиторська заборгованість у розмірі 9666955 грн.
Інших письмових доказів щодо спірних правовідносин матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин, які підтверджують або спростовують наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум нарахованих 40% штрафу, 3% річних, інфляційних втрат, у з`язку із неналежним виконанням Державним підприємством “Племрепродуктор “Степове” господарських зобов`язань за договором постачання агропромислової продукції.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Оскільки рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі № 915/1183/21 відповідачем фактично оскаржується лише в частині стягнення з нього на користь позивача вказаних вище сум процентів річних та штрафу, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги при апеляційному перегляді справи, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку оскаржуване рішення в частині правомірності розрахунків загальної суми заборгованості за спірним договором постачання та інфляційних втрат не переглядається.
В силу ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у     ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і   забезпечує ефективне поновлення в правах.   Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що   її право чи охоронюваний законом інтерес   порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Відповідно до ч. 1     ст. 173 Господарського кодексу України     господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1     ст. 174 Господарського кодексу України     господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі нен
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).
У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штраф це неустойка, що обчислюється у відсотках суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено та скаржником не оспорюється той факт, що на виконання умов спірного договору від 23.08.2018 року укладного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Арена», (постачальник) та Державним підприємством «Племрепродуктор «Степове» (покупець), постачальник зобов`язався передати (постачати) у зумовлені строки (строк) покупцеві товар (насіння сільськогосподарських культур) у кількості, асортименті і по цінах, згідно з видатковими накладними (додатками, специфікаціями), що є невід`ємними частинами цього договору, а покупець зобов`язався прийняти вказані товари і своєчасно сплатити за них певну грошову суму на умовах цього договору.
Несплата відповідачем у повному обсязі розміру вартості поставленого товару стала підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості та нарахованих сум 3% річних, штрафу, інфляційних втрат.
Не заперечуючи проти стягнення основної суми заборгованості у розмірі 1330941 грн. 86 коп. та інфляційних втрат у розмірі 172314 грн. 15 коп., скаржником в апеляційній скарзі наголошується про безпідставність стягнення з нього нарахованих позивачем та перерахованих судом першої інстанції в сторону зменшення суми штрафу у розмірі 93165 грн. 93 коп. та у нарахованому позивачем розмірі 3% річних у розмірі 78420 грн. 33 коп., з огляду на його тяжке матеріальне становище та фактичну наявність обмеженення останнього щодо використання майнових активів підприємства, які дозволяють використовувати лише власні кошти та/або готову продукцію для виконання своїх обов`язків.
Колегія суддів не приймає до уваги вказане вище твердження відповідача, з огляду на наступне.
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Так, з викладеного вище договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов спірного договору постачання та узгодили між собою також умови щодо відповідальності сторін в разі порушення своїх зобов`язань за договором, а саме те, що  сторони несуть відповідальність, визначену відповідно до умов договору та чинного законодавства України (п. 7.1. договору).
Також, сторони погодили, що згідно із п. 7.7 договору, наявна зміна розміру процентної ставки, передбаченої ч.  625 Цивільного кодексу України, а тому вона встановлена в розмірі 40% та якщо покупець прострочить сплату за товар то, окрім неустойки та інших санкцій, передбачених цим договором, він додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 40% від вартості несплаченого або несвоєчасно сплаченого товару.
Відтак, з огляду на те, що постачальником у повному обсязі виконано свої господарські зобов`язання перед покупцем, останній у свою чергу повинен був здійснити оплату у визначені договором або законом строки за отриманий товар, а також, у випадку прострочення такої оплати повинен відшкодувати виконавцю узгоджену договором суму  штрафу та визначену чинним законодавством суму нарахованих позивачем процентів річних.
Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а, як вже зазначалося вище, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Так, главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (ч. 3 ст. 216 Господарського кодексу України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Так, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Відтак, відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.
Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови касаційного господарського суду від 16.03.2021 року у справі № 922/266/20).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 04.04.2018 року у справі № 367/7401/14-ц дійшов висновку, що за вимогами чинного законодавства не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність однієї з них.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на  зменшення штрафу  направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
Конституційний суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі№ 7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Відтак, з урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19).
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №925/577/21, суд касаційної інстанції зазначив, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Водночас, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вказане, місцевий господарський суд, врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх основних зобов`язань за договором постачання, те, що відповідач є підприємством державного сектору економіки (державним підприємством), збалансованість інтересів сторін, причини та строк прострочення здійснення платежів, а також те, що застосування штрафних санкцій не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для зменшення нарахованих позивачем сум неустойки до 7% від заявленого, також і у зв`язку із тим, що відповідач за невиконання господарських зобов`язань не може бути звільнено від зобов`язань, оскільки таке звільнення порушить у тому числі права позивача.
Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що задоволення судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафу є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване.
Щодо твердження скаржника про неправомірність висновку суду першої інстанції в частині стягнення з нього сум відсотків річних, нарахованих позивачем, колегія суддів зазначає таке.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що така міра відповідальності як нарахування позивачем 3% річних на суму заборгованості останнім нараховано правомірно, з огляду на що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням останнім наявних у нього господарських зобов`язань.
Щодо тверджень відповідача, визначених ним в апеляційній скарзі, які виражені, зокрема, у незгоді з рішенням місцевого господарського суду щодо стягнення з нього саме 3% річних з урахуванням збільшення позивачем позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.
У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 Цивільного кодексу, відтак стягнення 3% річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц.
Крім того, щодо твердження скаржника про стягнення з нього сум нарахованих відсотків річних, колегія суддів наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Проте, з урахуванням вказаної вище позиції суду касаційної інстанції, судова колегія зазначає, що зменшення розміру заявлених до стягнення 3% річних є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення відсотків річних, оскільки судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Таким чином, доводи скаржника щодо неправомірності стягнення з нього відсотків річних  у нарахованому позивачем розмірі та штрафу, зменшеного судом першої інстанції не приймаються колегією суддів до уваги, а рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим із дотриманням відповідних вимог матеріального права.
У ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і  на які вона посилається як на підставу своїх вимог  або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи в оскаржуваній частині судом першої інстанції встановлені вірно, аргументи, викладені в апеляційній скарзі свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не знайшли, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасування або зміни не потребує.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства “Племрепродуктор “Степове”, Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с.Степове на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2022 року у справі №915/1183/21 – залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 01.12.2022 року. 
Повний текст постанови складено 02 грудня 2022 року.

Головуючий суддя	                                                              Г.І. Діброва	
 Судді	                                                               Н.М. Принцевська	
 	                                                                                                                             А.І. Ярош