П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
28 вересня 2022 року                                                                                           м. Київ
         
Справа № 761/31783/21
Провадження: № 22-ц/824/10156/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А.,
секретар Івасенко І.А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Гнатенка Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022року, постановлену  під головуванням судді Рибака М.А.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», треті особи: генеральний інспектор - директор з безпеки державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Білей Данко Васильович, Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул,
                                                 в с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що 25.01.2021 року відповідно до наказу ДП «НАЕК «Енергоатом» №92 «Про застосування дисциплінарного стягнення» на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ його було звільнено з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента. В лютому 2021 року він оскаржив даний наказ до суду. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08.07.2021 року його позов було задоволено, наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» №92 про його звільнення скасовано, а його, ОСОБА_1 , було поновлено на посаді директора із запобігання і протидії корупції - радника президента і стягнуто на його користь заробітну плату за вимушений прогул. Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 02.08.2021 року №991-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » його було поновлено на раніше займаній посаді з 27.01.2021 року. 03.08.2021 року кадрова служба підприємства у телефонному режимі повідомила, що його поновлено на посаді згідно наказу від 02.08.2021 року №991-к. 04.08.2022 року він прибув в адміністративне приміщення в кабінет директора з управління людськими ресурсами Виконавчої дирекції з персоналу ОСОБА_3 , де останній повідомив, що керівництво йому доручило ознайомити позивача з наказом про поновлення, та відразу проінформував, що згідно з наказом від 03.08.2021 року №995-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено із займаної посади з 04.08.2022 року. Зазначив, що він був ознайомлений із двома наказами одночасно. Згідно із наказом від 03.08.2021 року №995-к його повноваження припинено, а його звільнено із займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ. Вказав, що наказ від 03.08.2021 року №995-к був підписаний тимчасово виконуючим обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Білеєм Д.В. При ознайомленні з даним наказом він повідомив службових осіб підприємства про його незаконність. Після ознайомлення з наказом йому було видано на руки трудову книжку, а на його зарплатний картковий рахунок надійшли кошти - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Зазначив, що оформлення наказу і розірвання трудового договору відбулось без дотримання обов`язкової процедури, визначеної ст. 64 Закону України «Про запобігання корупції», п. 15.5 Антикорупційної програми та п. 69 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом». Окрім того, оскаржуваний наказ суперечить ст.ст. 53-534 Закону України «Про запобігання корупції» і порушує його права як викривача корупції. Також вказав, що він, ОСОБА_1 , не належить до категорії осіб, повноваження яких можна припинити шляхом застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ. За викладених обставин, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 03.08.2021 року №995-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді директора із запобігання і протидії корупції - радника президента; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної плати за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення і по фактичний день поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Шевченківськогорайонного суду міста Києва від 01 серпня 2022року в задоволенні клопотання адвоката Гнатенка О.А. в інтересах ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовлено.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «НАЕК «Енергоатом», треті особи: генеральний інспектор - директор з безпеки ДП «НАЕК «Енергоатом» Білей Д.В., Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за вимушений прогул закрито.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гнатенко О.А. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції направили апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Адвокат Гнатенко О.А. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач займав посаду директора із запобігання і протидії корупції - радника президента, тому він не є посадовою особою в розумінні п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ, і, відповідно, з ним не можна розірвати трудовий контракт на підставі даної правової норми. У зв`язку з цим, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №205/4196/18  є безпідставними, оскільки правовідносини у даній справі є відмінними від правовідносин у справі за позовом ОСОБА_1 
ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції на обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначив, що у даному спорі відсутні ознаки корпоративних відносин, тому застосування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №205/4196/18 до спірних правовідносин є помилковим, оскільки мають місце інші правовідносини, ніж у спорі, який досліджувала Велика Палата Верховного Суду. Позивач не є посадовою особою у розумінні  п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ, а ДП «НАЕК «Енергоатом» за своєю організаційно-правовою формою не є господарським товариством, отже дана справа не може відноситись до юрисдикції господарських судів.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу Ковтун А.  в інтересах ДП «НАЕК «Енергоатом» заперечував проти апеляційних скарг та зазначив, що згідно п. 9 статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» суб`єктом управління Компанією є Кабінет Міністрів України. Призначення на посади та звільнення з посад керівників структурних підрозділів та відокремлених підрозділів компанії згідно п.п. 16 п. 64 статуту належить до повноважень саме президента компанії, який згідно з п. 47 статуту є органом управління компанією. Позивач обіймав посаду керівника структурного підрозділу компанії - дирекції із запобігання і протидії корупції. Наказ про звільнення позивача був прийнятий і підписаний т.в.о президента компанії, тобто, уповноваженою особою. Також вказав, що положення п. 5 с. 1 ст. 41 КЗпП не містять жодних застережень стосовно того, до яких саме суб`єктів господарювання вказані норми матеріального права можуть бути застосовані, а також не містять заборони щодо її застосування по відношенню до державних підприємств. Посада позивача належала до категорії посадових осіб юридичної особи, що підтверджується п. 17 посадової інструкції директора із запобігання і протидії корупції - радника президента, тому укладений з ним трудовий договір може бути розірваний за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП.
В судовому засіданні адвокат Гнатенко О.А. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.
ОСОБА_5 в інтересах ДП «НАЕК «Енергоатом» просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що за правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.
Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та керувалася такими критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, провадження № 14-1цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.
У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження   № 14-670цс19, Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої  статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).
Звільнення  ОСОБА_1 з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством. Саме тому можливість уповноваженого органу прийняти рішення про припинення виконання повноважень директора міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового законодавства.
Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
У зв`язку з цим припинення повноважень директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом»відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.
Отже, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в межах трудового права.
Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
Зміст частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, провадження № 14-471цс18.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб юридичних осіб публічного права.
Тобто, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з частиною третьою статті 99 ЦК України.
Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення цієї статті пунктом 5, внесено Законом України від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів», який набрав чинності з 01 червня 2014 року. Згідно з пояснювальною запискою до проєкту вказаного Закону передбачається, що така підстава розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх гарантує мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.
Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.
При розгляді спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.
Такі висновки послідовно висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17  та від 23 лютого 2021 року у справі  № 753/17776/19, від 27 січня 2022 року   у справі № 577/3759/20, від 08 червня 2022 року у справі№ 757/36650/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 663/3629/19.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1  займав посаду директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом», і в даному позові  оскаржує законність розірвання з ним трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (розірваного у зв`язку з припиненням повноважень позивача, як посадової особи)
ДП «НАЕК «Енергоатом» є юридичною особою і діє на підставі Сстатуту, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 05.12.2019 №482.
Відповідно до п. 7.1 статуту, управління підприємством здійснюється правлінням, президентом.
Відповідно до п. 70 статуту, президент, віце-президенти,  головний бухгалтер, генеральні директори/директори відокремлених підрозділів та їх заступники, члени наглядової ради, керівник уповноваженого підрозділу (особа) з питань запобігання та виявлення корупції, а також інші особи, які виконують організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські фукнції, є посадовими особами підприємства. 
Відповідно до п. 5.1 посадової інструкції директора із запобігання і протидії корупції - радника президента, директор із запобігання і протидії корупції - радник президента є посадовою особою компанії, відповідальною за реалізацію Антикорупційної програми ДП «НАЕК «Енергоатом» (Уповноважений) перебуває у безпосередньому підпорядкуванні президента Компанії та підзвітний і підконтрольний керівникові уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції органу виконавчої влади (Міненерговугілля), до сфери управління якого належить Компанія
Оскаржуючи своє звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, позивач у позовній заяві посилається на те, що наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» щодо його звільнення з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відбулось без дотримання обов`язкової процедури визначеної ст. 64 Закону України «Про запобігання корупції», п. 15.5 Антикорупційної програми та п. 69 Статуту.
Системний аналіз наведених положень нормативних актів дає підстави для висновку про те, що посада директора із запобігання і протидії корупції - радника президента належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто, таких, які здійснюють управління юридичною особою або її відокремленим підрозділом, при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому  позивач, звертаючись до суду, помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції.
Слід відмітити, що у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності подібних спорів, за змістом пункту 54 наведеної постанови за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої   статті 41 КЗпП України, а тому доводи адвоката Гнатенка О.А. в інтересах ОСОБА_1 про неправильне застосування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №205/4196/18 колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до їх неправильного розуміння скаржником.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції про те, що положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України поширюється лише на посадову особу корпоративного товариства, а не на державні установи, є помилковим.
Відповідно ст.ст. 3,4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Окрім того, сама норма ст. 41 КЗпП України не містить обмеження в застосуванні п.5 ч.1 цієї статті до керівників державних підприємств чи їх структурних підрозділів.
Оскільки позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (розірваного у зв`язку з припиненням повноважень позивача, як посадової особи), а інші позовні вимоги є похідними,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність даного спору до юрисдикції господарського суду.
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких підстав, апеляційні скарги адвоката Гнатенка О.А. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції підлягають залишенню без задоволення, а ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року залишенню без змін.
 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги адвоката Гнатенка Олексія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий                                                                                             Т.О. Невідома

Судді                                                                                                         І.М. Вербова

                                                                                                                   В.А. Нежура