Справа № 344/16230/21 
Провадження № 22-ц/4808/1020/22 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Василишин Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                                Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Кузів А.В.
за участю                        позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Бобика Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович та державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцький Андрій Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11 липня 2007 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір № IFIWG100000239 про надання непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 28 000 дол. США на купівлю квартири, а також у розмірі 7 875 дол. США на сплату страхових платежів, з терміном повернення не пізніше 11 липня 2032 року. З метою забезпечення зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між нею та відповідачем 16 липня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
03 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6594, згідно якого пропонується звернути стягнення на нерухоме майно – вищевказаний предмет іпотеки та за результатом звернення стягнення задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 109 108 дол. США, в тому числі: за тілом кредиту - 28 998,05 дол. США; за процентами – 42 832,83 дол. США; за комісією – 6 402,64 дол. США; за пенею – 30 874,55 дол. США. Строк, за який проводиться стягнення – з 11 липня 2007 року по 27 серпня 2018 року. 
Даний виконавчий напис необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки при його вчиненні нотаріус не переконався у безспірності суми, що підлягає стягненню. На момент вчинення виконавчого напису та по даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про звернення стягнення на той же предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за тим же кредитним договором та за її зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Наведені обставини свідчать про наявність спору щодо факту та розміру заборгованості, права банку на її стягнення та про відсутність безспірності вимог відповідача. 
Крім того, в березні 2009 року банк в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши їй вимогу про дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та штрафних санкцій на підставі статті 1050 ЦК України, а також пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, на момент вчинення оскарженого виконавчого напису трьохрічний строк, визначений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», закінчився, що було перешкодою для вчинення виконавчого напису.
У зв`язку з наведеним позивачка просила визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 03 листопада 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, зареєстрований за № 6594, про звернення стягнення на нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 .
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн, заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Наконечна А.В. на вказане рішення подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14, про те, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що на приватного нотаріуса не покладено обов`язок перевірки безспірності вимог, а лише обов`язок перевірки пакету документів. 
Позивачкою не надано доказів, які б спростовували наявність у неї заборгованості за кредитним договором, або доказів, які б вказували на те, що сума, зазначена у виконавчому написі, відрізняється від дійсної. Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково дійшов висновку про те, що позивачкою спростовано факт безспірності заборгованості, вказаної у виконавчому написі.
Також апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржений виконавчий напис вчинено після спливу строку, визначеного статтею 88 Закону України «Про нотаріат». Вказує, що оскільки кредитний договір на сьогоднішній день діє і заборгованість за цим договором не погашена, то строк, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, не закінчився.
Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з банку на користь позивачки витрат на правничу допомогу. Вказує, що судом не досліджено, не перевірено та не зазначено у рішенні інформацію про дійсне надходження коштів згідно наданого позивачкою фіскального чеку від 04 лютого 2022 року саме за надання їй адвокатом правничої допомоги у цій справі. Отже, витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн стягнуто судом безпідставно.
З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представник позивачки адвокат Бобик Ю.І. 24 жовтня 2022 року подав відзив на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В засіданні апеляційного суду позивачка та її представник апеляційну скаргу заперечили, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.
З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір № IFIWG100000239 про надання непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 28 000 дол. США на купівлю квартири, а також у розмірі 7 875 дол. США на сплату страхових платежів, з терміном повернення не пізніше 11 липня 2032 року (а.с. 8-12 в т. 1). 
З метою забезпечення зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором 16 липня 2007 року між позивачкою та відповідачем укладено договір іпотеки квартири, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 13-15 в т. 1).
03 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6594, згідно якого пропонується звернути стягнення на нерухоме майно – вищевказану квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_1 , та за результатом звернення стягнення задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 109 108 дол. США, в тому числі: за тілом кредиту - 28 998,05 дол. США; за процентами – 42 832,83 дол. США; за комісією – 6 402,64 дол. США; за пенею – 30 874,55 дол. США. Строк, за який проводиться стягнення – 4065 днів, а саме з 11 липня 2007 року по 27 серпня 2018 року (а.с. 7 в т. 1). 
27 вересня 2021 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцьким А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 66938276 з примусового виконання виконавчого напису №6594 від 03 листопада 2018 року (а.с. 18 в т. 1).
Також встановлено, що 16 липня 2009 року Івано-Франківським міським судом відкрито провадження у справі № 2-3766/2009 року (0907/2-272/2011) за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яка перебуває на розгляді цього суду (а.с. 24 в т. 1).
В даній справі ОСОБА_1 заявлено зустрічний позов про визнання частково недійсним кредитного договору № IFIWG100000239 від 11 липня 2007 року та визнання недійсним договору іпотеки квартири.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість, на погашення якої вчинено виконавчий напис, не є безспірною. Крім того, виконавчий напис вчинено після спливу встановленого законом трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
За правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент вчинення оскарженого виконавчого напису, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до приписів статті 88 Закону України «Про нотаріат» в зазначеній редакції нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів.
При цьому, Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
З наведених положень слідує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а лише підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент такого звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).
Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Тобто, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
При цьому, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).
При вирішенні даного спору, судом першої інстанції встановлено, що на розгляді в Івано-Франківському міському суді перебуває справа № 2-3766/2009 року (0907/2-272/2011) за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFIWG100000239 від 11 липня 2007 року, яка виникла за період з 11 липня 2007 року по 17 квітня 2009 року, в розмірі 28 939,84 дол. США, з яких: 27 859,40 дол. США заборгованості за кредитом, 945,89 дол. США заборгованості по процентах за користування кредитом, 113,16 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом, 21,39 дол. США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та виселення (а.с. 22-23 в т. 1).
Не погодившись із зазначеним розміром заборгованості, ОСОБА_1 подала зустрічний позов про визнання вказаного кредитного договору частково недійсним та визнання недійсним договору іпотеки квартири.
Крім того, позивачкою зазначалося, що кошти, які вона сплачувала на погашення заборгованості за кредитним договором № IFIWG100000239 від 11 липня 2007 року, банк частково зараховував на погашення заборгованості за договором № IFIWG200000239 від 11 липня 2007 року, який вона не підписувала, та за фактом підробки якого зареєстроване кримінальне провадження.
Отже встановлено, що між сторонами існують спори щодо розміру заборгованості, її складу, дійсності кредитного та іпотечного договорів.
Як вбачається з оскарженого виконавчого напису, стягувачем АТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимогу на суму 109 108 дол. США, в тому числі: за тілом кредиту - 28 998,05 дол. США; за процентами – 42 832,83 дол. США; за комісією – 6 402,64 дол. США; за пенею – 30 874,55 дол. США. Строк, за який проводиться стягнення – з 11 липня 2007 року по 27 серпня 2018 року (а.с. 7 в т. 1). Тобто період, за який проводиться стягнення згідно вказаного виконавчого напису, включає період, за який заборгованість за кредитним договором позивачкою оспорюється.
Більше того, судом встановлено, що звернувшись у 2009 році з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, банк реалізував своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, комісії та пені, нарахованих станом на 17 квітня 2009 року. Таким чином, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Таким чином, правові підстави для нарахування банком процентів за користування кредитом, комісії та пені згідно з кредитним договором № IFIWG100000239 від 11 липня 2007 року після 17 квітня 2009 року відсутні, а відтак відсутня можливість вчинення виконавчого напису щодо стягнення процентів за користування кредитом, комісії та пені, нарахованих у період з 18 квітня 2009 року по 27 серпня 2018 року. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що розмір заборгованості, наведений у виконавчому написі, її склад та період нарахування, не є безспірними.
Відтак, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14, наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису, а також що позивачкою не надано доказів, які б спростовували наявність у неї заборгованості за кредитним договором, або доказів, які б вказували на те, що сума, зазначена у виконавчому написі, відрізняється від дійсної, оскільки, враховуючи встановлені обставини даної справи в сукупності, такі доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Колегія суддів також погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що виконавчий напис вчинено після спливу встановленого законом трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги, оскільки пред`явивши у червні 2009 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання, а отже на момент вчинення оскарженого виконавчого напису трьохрічний строк, встановлений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», минув.
Твердження апелянта про те, що кредитний договір на сьогоднішній день діє і заборгованість за цим договором не погашена, а тому строк, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис, не закінчився, є безпідставними, оскільки в червні 2009 року банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис, закінчився в червні 2012 року, а відтак виконавчий напис від 03 листопада 2018 року вчинено поза межами визначеного статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строку.
Не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з банку на користь позивачки витрат на правничу допомогу, оскільки факт надання правової допомоги позивачці адвокатом Бобиком Ю.І. підтверджується договором про надання правової допомоги від 09 грудня 2021 року (а.с. 187 в т. 1); розмір гонорару адвоката встановлений сторонами у фіксованому розмірі та складає 6 000 грн, що підтверджується додатковою угодою № 2 до договору про надання правничої допомоги від 09 грудня 2021 року (а.с. 188 в т. 1); факт оплати вказаного гонорару підтверджується фіскальним чеком від 04 лютого 2022 року, відповідно до якого адвокат Бобик Ю.І. прийняв у ОСОБА_1 6 000 грн за надання правової допомоги у справі № 344/16230/21 (а.с. 189 в т. 1). У додаткових поясненнях від 06 травня 2022 року адвокат Бобик Ю.І. підтвердив отримання ним гонорару в сумі 6 000 грн (а.с. 179-184 в т. 1). Тому висновки суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн є обґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Наконечної А.В. слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                        Л.В. Василишин
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
І.О. Максюта