Справа № 462/8806/21                        Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С. 
Провадження № 22-ц/811/1246/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування завданої злочином майнової та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 02.12.2021 року звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача 725,28 гривень матеріальної шкоди, 30 000 гривень моральної шкоди, 11 500 гривень витрат на правничу допомогу.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою суду відповідача ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Внаслідок протиправних дій відповідача та заподіяння ним шкоди позивач змушений був перебувати на стаціонарному лікуванні. Вважає, що відшкодуванню підлягає заподіяна відповідачем майнова шкода на придбання позивачем за власний рахунок медикаментів на лікування в розмірі 725,28 грн. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 30 000 гривень та обгрунтовує психологічним стресом, необхідністю перебувати на стаціонарному лікуванні в медичному закладі. Вказує, що змушений був вживати заходів із відновлення свого здоров`я та захисту своїх прав, звертатися до адвокатів, неодноразово відвідувати правоохоронні органи для надання пояснень, що вплинуло на звичну життєдіяльність, тривалий час він не міг повноцінно працювати та зосередитись на своїх робочих питаннях, приділяти увагу сім`ї. Просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування завданої злочином майнової та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 725 (сімсот двадцять п`ять) гривень 28 копійок матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень втрат на професійну правничу допомогу.
В решті позовних вимог – відмовити.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення суду 25 травня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду в частині стягнення з нього 10000 грн. моральної шкоди та 11500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди, чого позивачем зроблено не було. Стверджує, що позивач своїми діями сприяв провокував конфлікт та завдання йому шкоди. Вважає моральну шкоду в розмірі 10000 грн. несправедливою. Також вважає, що судом не було враховано його матеріальний стан, професію, наявність на утриманні дитина-інваліда. Вважає, що справедливим розміром моральної шкоди в даній справі буде 2000 грн. Щодо витрат на адвокатські послуги в розмірі 11500 грн., зазначає, що такі не відповідають критерію реальності адвокатських витрат. Вважає такі витрати завищеними та неспівмірними з обсягом наданих послуг. Вважає, що надані послуги адвокатом не могли потребувати стільки часу, скільки зазначено адвокатом. Вважає достатніми та співмірними витратами на адвокатські послуги в розмірі 3000 грн.
В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року скасувати частково і змінити рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, присудивши сплатити йому моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000 грн.

22 вересня 2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги. Звертає увагу про встановлення вини відповідача в завданні позивачу шкоди здоров`ю. Окрім цього, зазначає, що протиправна поведінка скаржника сприяла збільшення обсягу моральних страждань позивача. Зазначає, що скаржник не зазначив будь-яких суттєвих обставин неспівмірності витрат на правову допомогу, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з розміром витрат за надану професійну правничу допомогу без жодного належного обгрунтування такої незгоди.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення – 14 листопада 2022 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що розмір матеріальної шкоди відповідачем визнано, розмір моральної шкоди є розумним і справедливим, а витрати на професійну правничу допомогу є співмірними із складністю справи, розміром задоволених позовних вимог, професійністю адвоката, наданим обсягом послуг, затраченому часу на надання таких послуг і відповідають реальності таких витрат.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно обвинувального акту, який надійшов до Залізничного районного суду м.Львова, 14.09.2018 року приблизно о 17.30 год., ОСОБА_1 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , маючи злочинний намір, направлений на спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень, стоячи від нього на відстані витягнутої руки, в стоячому положенні, предметом схожим на балончик пирснув в обличчя невідомою речовиною, внаслідок чого спричинив своїми злочинними діями ОСОБА_2 у відповідності до висновку експерта №253/18 від 24.09.2018 року хімічний опік рогівки і кон`юктиви обох очей та обличчя, які могли бути спричинені 14.09.2018 року при застосуванні газового балончика та відносяться до легкого тілесного ушкодження. Дії ОСОБА_1 кваліфіковано як заподіяння легкого тілесного ушкодження ОСОБА_2 за ч.1 ст.125 КК України (а.с.2,3 кримінального провадження № 462/7624/18).
В межах кримінального провадження потерпілим ОСОБА_2 заявлено цивільний позов до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правничу допомогу, які станом на час подання цивільного позову становили 6 000 гривень (а.с.20-23 кримінального провадження № 462/7624/18).
Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 05.11.2021 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 на підставі ст.49 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження – закрито, цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 залишено без розгляду, роз`яснено останньому його право звернутися до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.
В ухвалі також зазначено, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 заявив, що визнає той факт, що своїми діями спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_2 , заявлений цивільний позов визнає частково, а саме повністю в частині спричинених матеріальних збитків, однак вважає, що розмір спричиненої моральної шкоди потерпілим завищений (а.с.182,183 кримінального провадження № 462/7624/18).
Згідно копії листка непрацездатності ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні з 14.09.2018 року по 18.09.2018 року з невиробничою травмою (а.с.7).
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Макуцькому встановлено діагноз: хімічний опік рогівки і кон`юктиви обох очей (а.с.8,9).
Виходячи із змісту довідки КНП ЛШМД №75 від 29.11.2018 року з додатком, вартість лікування ОСОБА_2 медичним закладом у період з 14.09.2018 року по 18.09.2018 року становить 2070, 94 грн., вартість медикаментів наданих хв. ОСОБА_2 згідно історії хвороби – 725, 28 грн. (а.с.11).

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши, що завдана ОСОБА_2 майнова та моральна шкода є наслідком протиправної дії ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу завданої майнової шкоди у розмірі моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».
Скаржником не доведено, що позивач своїми діями спровокував конфлікт під час якого ним було завдано позивачу матеріальну та моральну шкоду.

У позовній заяві ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати пов`язані із правничою допомогою адвоката в сумі 11 500 грн. Вказує, що такі витрати були ним частково оплачені на суму 6 900 грн.
Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). Відповідно до статті 137 ЦПК України зазначені витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній Постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У відзиві на позов ОСОБА_1 в цій частині позовні вимоги визнав частково, вважає, що з нього слід стягнути витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3 000 гривень. Зауважує, що позовна заява підписана безпосередньо позивачем, а не адвокатом, що, на його думку, може свідчити про складання її безпосередньо позивачем, або іншою особою. Щодо звітів адвоката та актів виконаних робіт, відповідач вважає, що зазначені у них послуги мають формальний та непотрібний характер. Вказує, що це стосується, зокрема, підготовки заяви про кримінальне правопорушення, оскільки така складається безпосередньо у відділі поліції, аналізу судової практики, яка, вважає, повинна бути відома адвокатові, консультації та участь у слідчому експерименті, який фактично та процесуально організовує слідчий, ознайомлення з матеріалами провадження, яке адвокатом здійснювалось двічі, обговорення з адвокатом подальших перспектив справи. Додав також, що додані до справи квитанції викликають сумнів у їх справжності.
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 (Клієнт) та адвокатом Адвокатського об`єднання «Західноукраїнська юридична колегія» Семеновим В.О. (Адвокат) 18.09.2018 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.12).
Відповідно до умов Договору гонорар обчислюється фіксованою сумою, що виплачується клієнтом адвокатові. За надання адвокатських послуг, клієнт зобов`язаний виплатити винагороду (гонорар) у розмірі 500 гривень за 1 годину роботи адвоката по даній справі.
Згідно Додатку до Договору від 05.11.2021 року Клієнт доручає Адвокату, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту по цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої злочином майнової та моральної шкоди в уповноваженому суді (по першій інстанції). Права та обов`язки Адвоката і Клієнта, гонорарні відносини між Адвокатом та Клієнтом, підстави та порядок розірвання договору та інші умови визначаються у відповідності до раніше укладеного договору про надання правової допомоги від 18.09.2018 року (а.с.13).
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем також подано суду копії Звітів по витратах робочого часу по наданню адвокатських послуг у відповідності до умов Договору про надання правової допомоги від 18.09.2018 року, згідно яких час на надання адвокатом правової допомоги становить 23 години, Акти виконання робіт, передбачених умовами Договору на загальну суму 11 500 грн. та квитанції №131010006 від 06.02.2019 року, №13101007 від 27.12.2018 року, №131010005 від 03.05.2019 року, №131010003 від 28.03.2019 року, №23457 від 07.06.2019 року про оплату по договору про надання правової допомоги від 18.09.2018 року на загальну суму 6 900 грн. (а.с.14-21).
Колегія суддів провівши аналіз наданих позивачем доказів в підтвердження наданих адвокатських послуг, приходить до висновку, що для забезпечення принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, вважає, що представником ОСОБА_2 - адвокатом Адвокатського об`єднання «Західноукраїнська юридична колегія» Семеновим В.О. було надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 6900 грн. та наявності зобов`язань щодо оплати за надану правничу допомогу в розмірі 4600 грн.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що Верховний суд у Постанові від 21.01.2021 року №280/2635/20 сформував висновок, про те, що відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Судом першої інстанції правильно було враховано при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, що професійна правнича допомога надавалася ОСОБА_2 у кримінальній справі з 18.09.2018 року, та згодом у цивільній справі, що розглядається в цивільному позові, заявленому в межах кримінального провадження, позивач також просив про відшкодування судових витрат.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справ пов`язаних з неправомірними діями відповідача відносно позивача, а також завданням позивачу матеріальної і моральної шкоди, у розмірі 11500 грн. та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом обсягу роботам, часу, виплаченого гонорару та зобов`язання щодо виплати.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2022 року- залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 14 листопада 2022 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Р.П. Цяцяк