Постанова
Іменем України 
 
06 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 242/945/15-ц
провадження № 61-20772св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач - Державна іпотечна установа,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Незнамовою Тетяною Олександрівною, на постанову Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Тимченко О. О.,  Мірути О. А., Хейло Я. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, пені та інфляційних втрат.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальний комерційний банк «Камбіо» (далі - ТОВ «УКБ «Камбіо») та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 500И/02-2008, відповідно до умов якого банком останній надано грошові кошти у розмірі 505 000 грн на строк з 24 березня 2008 року до 24 березня 2038 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
 
В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед банком за виконання боржником в повному обсязі боргових зобов`язань, що випливають із основного кредитного договору, відповідачі відповідають перед позивачем як солідарні боржники. 
 
12 травня 2008 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «УКБ «Камбіо» укладений договір відступлення права вимоги № 817/08, згідно з яким банк передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки, укладеними з відповідачами. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, у позивачів виникла заборгованість за кредитом. 
 
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, Державна іпотечна установа просила суд стягнути солідарно з                ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за іпотечним кредитом станом на 18 квітня 2019 року у сумі 641 396,34 грн, з яких:                          398 388,72 грн - основна сума заборгованості, 170 179,04 грн - нараховані відсотки, інфляційні втрати - 72 828,58 грн, а також понесені судові витрати.
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію (справа № 242/5560/19).
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що додатковою угодою від 24 березня            2008 року до кредитного договору внесено зміни, відповідно до яких строк погашення сторонами визначений -  не пізніше 01 грудня 2011 року, а до суду представник Державної іпотечної установи звернувся лише 17 березня               2015 року, тобто після закінчення шестимісячного строку, передбаченого статтею 559 Цивільного кодексу України.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати договір поруки від 24 березня 2008 року таким, що припинив свою дію, та стягнути з відповідачів судові витрати.
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20 листопада 2019 року позови у справах № 242/945/15-ц та № 242/5560/19 об`єднано в одне провадження № 242/945/15-ц.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07 липня 2020 року, у задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовлено, позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Визнано договір поруки, укладений 24 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Універсальний комерційний банк «Камбіо», ОСОБА_1 , таким, що припинив свою дію.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до додаткової угоди, укладеної 24 березня 2008 року між ТОВ «Універсальний комерційний банк «Камбіо» та ОСОБА_1 , до договору про іпотечний кредит від                                    24 березня 2008 року № 500И/02-2008 сторони змінили строк дії кредитного договору з 24 березня 2038 року на 01 грудня 2011 року.
 
Враховуючи те, що істотні зміни до кредитного договору щодо скорочення строку повернення кредиту були внесені 24 березня 2008 року без відома ОСОБА_2 як поручителя, то, починаючи з указаної дати, порука припинила свою дію на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України.
 
Крім того, судом встановлено, що строк повернення кредитних коштів сторонами було визначено 01 грудня 2011 року, до суду представник Державної іпотечної установи звернувся тільки 17 березня 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності, визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України, тому позовні вимоги Державної іпотечної установи про стягнення кредитної заборгованості не підлягають задоволенню.
 
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, Державна іпотечна установа оскаржила їх в касаційному порядку.
Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року постанова Донецького апеляційного суду від 07 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, пені та інфляційних втрат скасована, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині позовних вимог Державної іпотечної установи постанова Донецького апеляційного суду від 07 липня 2020 року залишена без змін.
Скасовуючи постанову апеляційного суду у зазначеній частині, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять ні письмової, ні усної заяви відповідачів про застосування позовної давності, поданої до суду першої інстанції.
Крім того, суд касаційної інстанції зауважив, що позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовів. Натомість апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, не навів належної оцінки доказам, наданим позивачем за первісним позовом, не перевірив складові кредитної заборгованості, період нарахування тощо.
Так, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилась наявність заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2016 року у справі № 242/2930/16-ц, яким стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за відсотками за договором про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року                        № 500И/02-2008 у розмірі 14 189,20 грн.
Зазначеним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо кредитних правовідносин, які виникли у сторін під час укладення, зокрема, договору про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року                                      № 500И/02-2008, однак не були враховані під час розгляду справи                                   № 242/945/15-ц.
Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 16 січня                       2020 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит скасовано, позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит 500И/02-2008 від                               24 березня 2008 року в розмірі 398 388,72 грн.
 
В іншій частині позовних вимог Державної іпотечної установи до                 ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Державна іпотечна установа вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повного повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Разом із цим правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 170 179,04 грн відсутні, оскільки відповідно до умов додаткової угоди до договору про іпотечний кредит позивач змінив строк виконання зобов`язання, визначивши строком погашення кредиту 01 грудня 2011 року, а вказані відсотки нараховані за період з 24 серпня 2014 року по 24 березня 2019 року.
Також суд визнав необґрунтованим нарахування позивачем інфляційних втрат у розмірі 72 828,58 грн, оскільки ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, а частиною другою статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII встановлено, що за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.
При цьому суд зазначив про неможливість застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять ні письмової, ні усної заяви відповідачів про застосування позовної давності.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
06 грудня 2021 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката                Незнамової Т. О. звернулась до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у вищевказаній справі.
В касаційній скарзі заявник просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати в частині задоволених позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1  про стягнення боргу в розмірі 398 388,27 грн та відмовити у задоволенні вимог позову у вказаній частині.  
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Також заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 755/18920/18 (провадження  № 61-17205св19) від 29 січня 2020 року.
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
11 травня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та                  ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 500И/02-2008, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 505 000 грн з кінцевим строком повернення - 24 березня 2038 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався перед банком відповідати за виконання боржником у повному обсязі боргових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, та у випадку невиконання ОСОБА_1 будь-якого зобов`язання за кредитним договором, відповідачі відповідають перед позивачем як солідарні боржники.
 
24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року, відповідно до змісту якої сторони виклали пункт 1.2 кредитного договору у новій редакції: «Кредит надається строком погашення не пізніше 01 грудня 2011 року на поліпшення житлових умов квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ». У всьому іншому сторони керуються умовами договору про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року № 500И/02-2008.
 
12 травня 2008 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «УКБ «Камбіо» було укладено договір відступлення права вимоги № 817/08, згідно з яким банк передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.
 
У відповідності до наданого Державною іпотечною установою розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит станом на 18 квітня 2019 року становить 641 396,34 грн, з яких: 398 388,72 грн - основна сума заборгованості (тіло кредиту), 170 179,04 грн - прострочені відсотки за користування кредитом, інфляційні втрати - 72 828,58 грн.
 
Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 серпня 2016 року у справі № 242/2930/16-ц за позовом Державної іпотечної установи до   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за відсотками за договором про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року № 500И/02-2008 у розмірі 14 189,20 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постанова Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року оскаржена в касаційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення боргу в розмірі 398 388,27 грн, а тому, в силу приписів статті 400 ЦПК України, в іншій частині  позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 вказане судове рішення не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до змісту статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
 
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
 
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Встановлено, що 24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та                  ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 500И/02-2008, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 505 000 грн з кінцевим строком повернення - 24 березня 2038 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
24 березня 2008 року між ТОВ «УКБ «Камбіо» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року, відповідно до змісту якої сторони виклали пункт 1.2 кредитного договору у новій редакції: «Кредит надається строком погашення не пізніше 01 грудня 2011 року на поліпшення житлових умов квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ». У всьому іншому сторони керуються умовами договору про іпотечний кредит від 24 березня 2008 року № 500И/02-2008.
Отже, строком погашення кредиту є 01 грудня 2011 року, а не 24 березня           2038 року.
12 травня 2008 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «УКБ «Камбіо» було укладено договір відступлення права вимоги № 817/08, згідно з яким банк передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки.
 
Апеляційний суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановив, що у визначений кредитним договором строк ОСОБА_1 кредитні кошти позивачеві не повернула, у зв`язку із чим виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 398 388,72 грн.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Матеріали справи не містять ні письмової, ні усної заяви відповідачів про застосування позовної давності, поданої до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з  ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованості за договором про іпотечний кредит 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року в розмірі 398 388,72 грн.
Доводи заявника у касаційній скарзі на те, що позивачем не доведено розмір основної суми заборгованості (тіло кредиту) за договором про іпотечний кредит № 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року, є необгрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.
При цьому слід зауважити, що належних та допустимих доказів отриманих кредитних коштів за договором про іпотечний кредит № 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року відповідачем ОСОБА_1  суду не надано. 
Посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205св19) від 29 січня 2020 року, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаній постановах, стосуються інших фактичних обставин справи та не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що судове рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Незнамовою Тетяною Олександрівною, залишити без задоволення.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1  на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит                         № 500И/02-2008 від 24 березня 2008 року в розмірі 398 388,72 грн залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов