П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

                22 листопада 2022 року                                                                                                        місто Київ
Єдиний унікальний номер справи 754/11036/20
Номер провадження 22-ц/824/10218/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лісовської О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Департаменту будівництва та житлового забезпечення органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація), про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, 
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту будівництва та житлового забезпечення органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація), з урахуванням подальших уточнень, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 липня 1968 року ОСОБА_4 на сім`ю з трьох осіб ( ОСОБА_4 , її чоловік ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 ) видано ордер № Б5026 на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Київської міської районної Ради від 13 січня 1968 року № 930. 
 
Повивач є сином ОСОБА_6 та з 21 листопада 1991 року по теперішній час зареєстрований та постійно проживав разом зі своїм батьком у зазначеній квартирі. 
 
У період з 10 листопада 2014 року по 26 квітня 2019 року позивач перебував на утриманні у Козелецькому геріатричному пансіонаті Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації Міністерства соціальної політики України. Повернувшись до міста Києва, позивач не зміг потрапити до квартири, у зв`язку з чим був вимушений звернутися через свого представника за довіреністю до Деснянського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про кримінальне правопорушення, оскільки в квартирі проживають невідомі люди. 
 
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 , право власності за яким було зареєстровано державним реєстратором Сколянським Д.В. на підставі свідоцтва про право власності. 
 
04 вересня 2019 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація надала відповідь, в якій проінформувала, що через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1 , звернень щодо передачі зазначеної квартири у власність не надходило. Відповідач в даній квартирі зареєстрованим не був, ніколи не проживав та не відносився до членів сім`ї наймача квартири. 
 
Таким чином, під час приватизації квартири не було врахованого того факту, що на момент приватизації лише позивач був зареєстрований та проживав у даній квартирі, як член сім`ї наймача, та мав право прийняти участь у приватизації квартири, наразі ж такими діями порушені права та законні інтереси позивача.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року (т. ІІ а.с. 177-182) позовні вимоги ОСОБА_3 , задоволено, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності від 03 липня 2012 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 ; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , що внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 квітня 2014 року під записом № 5357383 державним реєстратором Сколянським Дмитром Вікторовичем, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 681 грн. 60 коп.
 
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, 15 серпня 2022 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норма матеріального та процесуального права, просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, не відповідає дійсності, та спростовується наявною в матеріалах справи заявою представника відповідача із зазначенням причини неявки. 
 
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, не надано оцінку доказам, наданим його представником, які стосуються перебування позивача на утриманні пансіонату у період з 10 листопада 2014 року по 26 квітня 2019 року. Крім того, судом не досліджено та не перевірено обставини щодо родинних зв`язків позивача із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . У рішенні містяться покази свідків, які не відповідають фактичним показам, наданим під час судового засідання. Судом необґрунтовано не було допитано свідка ОСОБА_7 , взято за основу завідома підроблені та сфальсифіковані стороною позивача документи та проігноровано інформацію відповідача про те, що останній набув права власності на спірну квартиру на підставі реалізації права на безоплатне отримання житло згідно Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також судом було відкрито провадження у справі без достатніх на те підстав та доказів, із порушенням строків позовної давності.   
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Відзиву подано не було. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні представник позивача - адвокат Вовк С.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується звітами про доставлення судових повісток-повідомлень на їх електронні адреси, у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність осіб, що не з`явилися.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щосвідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 не оформлялось та Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.06.2012 № 945-С/КІ не видавався. Також судом були враховані покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9  наданих у судовому засіданні.
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 15 квітня 2014 року  право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (т. І а.с. 07).
 
Згідно листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 вересня 2019 року, через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1 , звернень щодо передачі квартири у власність, не надходило (т. І а.с. 12).
 
Згідно ордеру на житлове приміщення №Б 5026 від 16 липня 1968 року, виданого на підставі виконкому Київської міської районної ради від 13 січня 1968 року № 930, ОСОБА_4 на сім`ю з трьох осіб (вона, чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 ) надано у користування квартиру АДРЕСА_1 (т. І а.с. 13).
 
Згідно довідки Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 370 від 14 серпня 2019 року, за час проживання в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , не брав участі у приватизації житла (т. І а.с. 17).
 
Згідно довідки № 38 Козелецького геріатричного пансіонату, у період часу з 10 листопада 2014 року по 26 квітня 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на утриманні у Козелецькому геріатричному пансіонаті (т. І а.с. 18).
 
Згідно листа № 130 від 10 лютого 2021 року Козелецького геріатричного пансіонату, ОСОБА_3 у період з 01 липня 2012 року по 27 серпня 2020 року у пансіонаті не проживав та не був зареєстрований (т. І а.с. 159).
 
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_4 (т. І а.с. 16). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6  (т. ІІ а.с. 43).
 
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21 травня 2019 року, ОСОБА_3 з 21 листопада 1991 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (т. І а.с. 15).
 
Згідно листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 21 травня 2021 року, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 не оформлялось. Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22 червня 2012 року № 945-С/КІ не видавався (т. ІІ а.с. 40).
 
В матеріалах справи наявна належним чином завірена копія матеріалів реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 339834980364 (т. І а.с. 219-244). 
 
03 липня 2012 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вказане свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 червня 2012 року № 945-С/КІ (т. І а.с. 233).
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського жилого фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
 
Згідно із статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
 
Як вбачається з матеріалів справи, 16 липня 1968 року ОСОБА_4 на сім`ю з трьох осіб (вона, чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 ) видано ордер на житлове приміщення №Б 5026, а саме, квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Позивач ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_6 та внуком ОСОБА_4 , з листопада 1991 року зареєстрований у вищевказаній квартирі та постійно проживав у ній до листопада 2014 року. Таким чином, позивач набув право користування вищевказаною квартирою, як член сім'ї ОСОБА_4 .
 
У відповідності до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
 
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Згідно абзацу 1 ч. 1 ст. 3 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
 
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
 
У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року надано офіційне тлумачення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла), згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;- у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.
 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203  цього Кодексу.
                             
Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
 
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
 
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що позивач набув право користування квартирою АДРЕСА_1 , як член сім`ї  ОСОБА_4 . З листопада 1991 року позивач зареєстрований у вищевказаній квартирі та постійно проживав у ній до листопада 2014 року. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15 квітня 2014 року  право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 03 липня 2012 року. Вказане свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 червня 2012 року № 945-С/КІ. При цьому, ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_4 . Крім того, згідно листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 21 травня 2021 року, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 не оформлялось. Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22 червня 2012 року № 945-С/КІ не видавався.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.
 
Посилання скаржника на невідповідність висновку суду першої інстанції про те, що відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, обставинам справи, не є безумовною підставою для скасування правильного по суті судового рішення.
 
Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, не надано оцінку доказам, наданим його представником, які стосуються перебування позивача на утриманні пансіонату у період з 10 листопада 2014 року по 26 квітня 2019 року, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки позивач, як член сім`ї  ОСОБА_4 , яка отримала ордер на квартиру  АДРЕСА_2 , має право користування вказаною квартирою.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що судом не досліджено та не перевірено обставини щодо родинних зв`язків позивача із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_4 , а згідно наданих у суді першої інстанції пояснень свідків  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , позивач є сином ОСОБА_6 .
 
Посилання скаржника на те, що покази свідків, які містяться у рішенні суду, не відповідають фактичним показам, наданим під час судового засідання, є безпідставними та спростовуються наявним в матеріалах справи диском із звукозаписом судового засідання від 15 червня 2022 року та від 31 січня 2022 року.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що він набув права власності на спірну квартиру на підставі реалізації права на безоплатне отримання житло згідно Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки згідно листа КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 21 травня 2021 року, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 не оформлялось. Наказ Головного управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22 червня 2012 року № 945-С/КІ не видавався.
 
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що судом було відкрито провадження у справі без достатніх на те підстав та доказів, із порушенням строків позовної давності, як  безпідставним. Крім того, слід зазначити, що питання щодо застосування судом строку позовної давності не вирішується на стадії відкриття провадження у справі.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 28 листопада 2022 року.
 
Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова
Судді:                                                                                                           Т.О. Невідома
                       В.А. Нежура