КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 758/10525/19                                                                Головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/4780/2022                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
3 листопада 2022 року                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), в якому просив скасувати наказ відповідача в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області від 31 липня 2019 року № 2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на роботі на посаді керуючого територіально відокремленого безбалансового відділення (далі - ТВБВ) № 10026/045 АТ «Ощадбанк» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 серпня 2019 року по день ухвалення рішення про поновлення на роботі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 АТ «Ощадбанк». Починаючи з 2016 року керівництво відповідача постійно здійснює тиск на позивача з метою вивільнення його посади, про що свідчать численні догани, винесені щодо позивача, які він оскаржив в судовому порядку. Зокрема, наказом від 28 лютого 2019 року № 860-к позивачу було оголошено догану за неналежне виконання посадових обов`язків керуючого ТВБВ № 10026/045, який є предметом судового розгляду у справі № 758/7055/19. В подальшому, наказом відповідача від 31 липня 2019 року № 2838-к позивача звільнено з посади за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.
Позивач вказав, що в його діях відсутнє порушення трудового договору та невиконання посадових обов`язків, тобто ознаки дисциплінарного проступку, що виключає можливість притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, а сам оскаржуваний наказ не містить чіткого формулювання конкретних порушень, які б свідчили про наявність в його діях систематичних порушень трудової дисципліни, що дозволяє вільно інтерпретувати його зміст. Вважає своє звільнення безпідставним, таким, що суперечить нормам статей 40, 148, 149 КЗпП України та є наслідком необ`єктивного ставлення керівництва банку до нього.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року позов задоволено.
Скасовано наказ АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області від 31 липня 2019 року № 2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ № 10026/045 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 1 серпня 2019 року.
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 394 634,77 грн.
Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць в сумі 13 933,42 грн допущено до негайного виконання.
Вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності систематичності невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, а відповідачем не було дотримано порядку і процедури звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України та порушено його трудові права, які підлягають захисту шляхом скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника за довіреністю - адвоката Дем`янова І.Ю. звернувся з апеляційною скаргою, яку в подальшому доповнив та в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не вперше допустив порушення трудової дисципліни, у зв`язку з чим наказом № 860-к від 28 лютого 2019 року за неналежне виконання посадових обов`язків йому було оголошено догану, а відповідачем дотримано процедуру і строки накладення дисциплінарного стягнення згідно вимог статей 147-149 КЗпП України. При цьому, інші обставини видання оскаржуваного наказу № 2838-к від 31 липня 2019 року залишилися поза увагою суду першої інстанції, а саме висновки аудиторного звіту від 7 березня 2019 року, складеного за результатами проведеної аудиторської перевірки з питань фінансового моніторингу ТВБВ № 10026/045, керівником якого був позивач. Вирішуючи спір, суд не враховував, що позивач також притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни у вигляді оголошених доган наказами № 297-ос від 2 лютого 2016 року, № 1705-к від 26 квітня 2018 року, № 3949-к від 28 вересня 2018 року, які на момент видання оскаржуваного наказу про звільнення від 31 липня 2019 року були чинними та не скасованими судами. 
В доповненнях до апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що наказ № 860-к від 28 лютого 2019 року про оголошення догани на час видання оскаржуваного наказу № 2838-к від 31 липня 2019 року про звільнення позивача не був оскаржений, а рішення суду у справі № 758/7055/19 про його скасування набрало чинності лише 3 листопада 2021 року, тому висновки суду першої інстанції про відсутність систематичності невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку є неправомірними.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача відхилити, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції та те, що наказ № 860-к від 28 лютого 2019 року скасований в судовому порядку, відтак не має жодної юридичної сили з моменту його прийняття і будь-яке посилання відповідача не цей наказ суперечить доктрині «плодів отруєного дерева» та є неналежним доказом систематичного невиконання працівником без поважних причин посадових обов`язків.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області № 385-ОС від 20 квітня 2012 року «Про призначення працівників ТВБВ № 10026/045» ОСОБА_1 був призначений на посаду керуючого ТВБВ № 10026/045 з 21 квітня 2012 року за переведенням з філії - Дарницького відділення № 5397 АТ «Ощадбанк» (а.с. 89, т. 1).
5 червня 2018 року начальником філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» затверджено посадову інструкцію позивача (а.с. 90-93, т. 1).
Наказом АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області№ 860-к від 28 лютого 2019 року позивачу у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків керуючого ТВБВ відповідно до посадової інструкції від 5 червня 2018 року, оголошено догану (а.с. 94-95, т. 1).
7 березня 2019 року складено аудиторський звіт 2019 РУ26-02/А01 за результатами проведеного аудиту ТВБВ № 10026/045 І-А типу, з яким позивач як керівник ТВБВ був ознайомлений 14 березня 2019 року (а.с. 129-142, т. 1).
15 березня 2019 року начальником відділу фінансового моніторингу ОСОБА_3 службовою запискою № 100.28-18/129 повідомлено начальника філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 про доцільність вжиття заходів дисциплінарного впливу до керівництва ТВБВ (а.с. 143, т. 1).
19 березня 2019 року ОСОБА_1 надано письмові пояснення начальнику філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 за результатами пост аудиту (а.с. 146-149, т. 1).
31 липня 2019 року відбулось засідання первинної профспілкової організації Дарницького району філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», на якому прийнято рішення, оформлене протоколом № 12, про надання згоди на звільнення позивача відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 144-145, т. 1)
Наказом № 2838-к від 31 липня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі службової записки начальника відділу фінансового моніторингу ОСОБА_3 від 15 березня 2019 року № 100.28-18/129 «Щодо здійснення пост аудиту», якою зафіксовано недостатність дій керуючого ТВБВ № 10026/045 ОСОБА_1 , направлених на усунення недоліків, виявлених під час проведення аудиторської перевірки з питань фінансового моніторингу в ТВБВ №10026/045, та враховуючи догану, оголошену наказом від 28 лютого 2019 року № 860-к ОСОБА_1 за неналежне виконання посадових обов`язків керуючого ТВБВ відповідно до посадової інструкції від 5 червня 2018 року, позивача звільнено з посади за систематичне невиконання обов`язків без поважних причин згідно пункту 3 статті 40 КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).
У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 336/3679/17 (провадження № 61-227св18) зазначено, що: «для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2020 року у справі № 755/901/18 (провадження № 61-19450св19) вказано, що «для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок».
Отже зазначена вище норма містить нормативно визначені підстави для застосування, відсутність яких виключає правомірність звільнення працівника.
Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Крім того, за змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно визначено районним судом за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Як свідчать матеріали справи, підставою видання АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області оскаржуваного наказу від 31 липня 2019 року № 2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 » слугував, зокрема, наказ відповідача від 28 лютого 2019 року № 860-к «Про оголошення догани ОСОБА_1 ».
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 3 листопада 2021 року, у справі № 758/7055/19 наказ від 28 лютого 2019 року № 860-к АТ «Ощадбанк» в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області про оголошення догани ОСОБА_1 було скасовано.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року відмовлено.
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Отже, на момент виявлення порушень під час проведення аудиторської перевірки з питань фінансового моніторингу в ТВБВ № 10026/045 до позивача не було застосовано два чи більше дисциплінарних стягнень, а тому суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Колегія суддів звертає увагу, що систематичним порушенням вважається таке, яке вчинено після притягнення працівника до відповідальності та полягає у тому, що незважаючи на застосування дисциплінарного стягнення, працівник знову скоїв порушення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищевказаний наказ відповідача про звільнення позивача є неправомірним та підлягає скасуванню, а  ОСОБА_1  поновленню на роботі на займаній посаді зі сплатою на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, розмір якого визначено відповідно до вимог Порядку № 100, оскільки немає систематичного порушення трудової дисципліни у вигляді невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Проведений судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу перевірений колегією суддів, розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі, а також не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості, тому відсутні підстави повторно його наводити в судовому рішенні суду апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що наказ № 860-к від 28 лютого 2019 року про оголошення догани на час видання оскаржуваного наказу № 2838-квід 31 липня 2019 року про звільнення позивача не був оскаржений і рішення суду у справі № 758/7055/19 про його скасування набрало чинності лише 3 листопада 2021 року, тому висновки місцевого суду про відсутність систематичності невиконання позивачем своїх посадових обов`язків є протиправними, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, адже з позовом до АТ «Ощадбанк» про скасування наказу про оголошення догани ОСОБА_1 звернувся до суду ще у травні 2019 року, а якщо відповідний акт роботодавця скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його прийняття (видання).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не враховував факт притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни у вигляді оголошених доган наказами № 297-ос від 2 лютого 2016 року, № 1705-к від 26 квітня 2018 року, № 3949-к від 28 вересня 2018 року є безпідставними, так як зазначені накази не були підставою для звільнення позивача, а саме наказ від 31 липня 2019 року № 2838-к «Про звільнення ОСОБА_1 » АТ «Ощадбанк» не обґрунтовувало цими наказами. Крім того, на час звільнення позивача накази № 297-ос від 2 лютого 2016 року та № 1705-к від 26 квітня 2018 року в силу вимог статті 151 КЗпП України вже були погашені.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                          М.В. Мережко
 
С.І. Савченко