ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1599/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5045/20 Категорія: 314000000 	Піньковський  Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       01 грудня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі:
  	  	
суддів	Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., Новікова О.М.	
за участю секретаря 	Зінченко Ю.О.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про нівелювання майнових прав власності і прав власності на майно, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 
В мотивування поданого позову посилався на те, що майнові права на 1/3 частину житлового будинку по договору дарування від 27.05.1994 року по АДРЕСА_1 , належать з рівними частками ОСОБА_3 та йому, ОСОБА_1 і вони, як співвласники зобов`язані діяти в рамках діалогу і домовленості. Усі види майна по договору утворюють сімейний майновий комплекс і у разі його поділу необхідна письмова згода з нотаріальним посвідченням.
ОСОБА_3 свою 1/6 частку майнових прав у праві спільної часткової власності передала ОСОБА_2 по договору дарування від 29.08.2017 року на підставі ст.ст. 177, 190, 718 ЦК України.
Вказує, перехід майнових прав власності на 1/6 частки не означає перехід права власності на квартиру, що входить до складу спільного майна. ОСОБА_2 проводить нівелювання цих прав і не набувши прав власності на спільну квартиру через виділ у натурі, створює на власний розсуд нове майно, змінює частки, порушує діючий порядок і його права, що потребує захисту.
На підставі наведеного позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити рівні умови здійснення прав усіма власниками спільної квартири по АДРЕСА_1 , в порядку, що випливає із суті договору дарування від 27.05.1994 року; визнати права власності ОСОБА_2 по спільній квартирі по АДРЕСА_1 , згідно договору дарування від 29.08.2017 року, недійсним на підставі відсутності прав і повноважень у попередника ОСОБА_3 до передачі 1/6 частки та судовий збір стягнути з відповідача в дохід державного бюджету.
Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2022 року відмовлено повністю у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача оспорюваним договором жодним чином не порушені, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, яким чином договір дарування від 29.08.2017 року, укладений між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем у цій справі ОСОБА_2 , порушує и?ого цивільне право.
Також судом зазначено, що в судовому порядку вже вирішувалося питання щодо недійсних прав у договорі дарування ОСОБА_2 та було однозначно встановлено, що договір дарування від 29.08.2017 року ніяким чином не може вплинути на права позивача ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального права та обмеженням його доступу до суду з повторним зверненням, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати і залишити позов без розгляду. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд відмовив на підставі відсутності доказів у позивача і не захистив його права спільної сумісної власності по окремій квартирі, що було критично важливим для предмету позовної заяви.
Вказує, що рішення суду без деталізації правовідносин та їх дослідження.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частинах другій, четвертій статті 83 ЦПК України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, тому відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 751/968/18.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 29.08.2017 року на підставі договору дарування набула право власності на частку будинковолодіння, належне ОСОБА_3 , але на його думку це не є фактичним набуттям права власності, а є лише переходом майнових прав власності і носить характер нівелювання правами та порушує діючий порядок користування будинковолодінням, а також його права як співвласника.
На підтвердження вказаного позову як доказ долучив копію договору дарування від 27.05.1994 року.
Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи відповідно до договору дарування, який був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори , зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_4 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не надав доказів, які б свідчили про наявність порушень, при укладенні договору дарування 29.08.2017 між відповідачем та ОСОБА_5 , що могли вплинути саме на права позивача, тобто не довів порушень його прав і законних інтересів.
З огляду на наведене, твердження ОСОБА_1 про доведеність обставин, за якими відповідач створює на власний розсуд нове майно, змінює частку , порушуючи його права, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанцій таких обставин не встановив.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач повинен був надати належні та допустимі докази, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначеним обставинам.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Уманським міськрайонний судом Черкаської області від 30 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про уявні майнові права, у зв`язку з недоведеність позивачем обставин справи.
       Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що судом вирішувалось питання щодо недійсним прав у договорі дарування ОСОБА_2 та було встановлено, що договір дарування від 29.08.2017 року ніяким чином не може вплинути на права позивача.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про безпідставність і недоведеність позовних вимог і висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Не варті уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду.
Стаття 257 ЦПК України містить чіткий перелік підстав, за яких позов належить залишити без розгляду.
Із апеляційної скарги не вбачається підстав для залишення позову без розгляду, а посилання на порушення судом ст. 257 ЦПК України безпідставне, поскільки підстав, визначених ст. 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду не вбачається.
Доводи апеляційної скарги, що суд порушив процесуальні норми і не захистив його права спільної часткової власності по будинку і спільної сумісної власності по окремій квартирі не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження порушення ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 прав позивача при укладенні договору дарування від 29 серпня 2017 року, тому судом першої інстанції було розглянуто справу з дотриманням норм процесуального права та на підставі доказів наданих суду на підтвердження позовних вимог.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження даного позову, а також порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем при розпорядженні своїми майновими правами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача судових витрат апеляційний суд виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2022 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.
Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 01 грудня 2022 року.

Судді: