Номер провадження: 22-ц/813/4138/22 
Справа № 518/580/19
Головуючий у першій інстанції Алексєєва О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

                                        В С Т А Н О В И В: 

У травні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який мотивований тим, що 10 вересня 2010 року відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву, згідно якої отримала кредит у розмірі 18 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердила, що дана заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також відповідач підтвердила, що вона повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Банк повністю виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, тобто не виконувала свої зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 17.04.2019 року складала 59 298,76 грн., з яких 22 697,63 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 15 169,56 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 17 321,41 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 810,22 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 799,94 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки відповідач ухилялась від погашення заборгованості в добровільному порядку, банку був вимушений звернутись до суду з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості.
Заочним рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2020 року позовні вимоги банку були задоволенні. 
У листопаді 2020 року відповідач  ОСОБА_1 звернулась до районного суду з заявою про перегляд заочного рішення. 
Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 11 січня 2021 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 28 жовтня 2020 року у даній справі скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадженні у судовому засіданні. 
У подальшому позивач подав до районного суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої банк просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № б/н від 10.09.2010 року в розмірі 51 099,59 грн., з яких: 37 867,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13 232,40 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, та судові витрати. 
Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10.09.2010 року в сумі 37 867 гривень 19 копійок. Вирішено питання розподілу судового збору. 
Ухвалюючи дане рішення, районний суд виходив з того, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, проте відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, в зв`язку з чим в неї утворилась заборгованість. З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач користувалася банківською карткою, здійснюючи при цьому різні операції. У зв`язку з чим та оскільки відповідачем не спростовано розрахунок суми боргу, суд задовільнив вимоги в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 37 867,19 грн. Щодо вимог про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки з наданого позивачем розрахунку випливає, що проценти нараховані, виходячи зі ставки 84%, що не відповідає положенням ст. 625 ЦК України, та не передбачено в умовах договору, підписаного відповідачем, й позивач жодним чином не обґрунтував застосування саме такої процентної ставки. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити банку у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, стягнути з банку на користь апелянта судовий збір, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі апелянт заперечує факт укладання з позивачем будь-якого кредитного договору, посилаючись на те, що кредитний договір у справі відсутній та в анкеті-заяві від 10 вересня 2010 року вона виявила бажання оформити на своє ім`я дебетову, а не кредитну карту. 
Апелянт також зазначає, що анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Анкета-заява не містить даних про умови кредитування. Анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним), що повинно бути вказано при укладанні кредитного договору. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна». Із даної анкети-заяви вбачається, що пам`ятка клієнту, яка є невід`ємною частиною договору, відповідачу не видавалася. 
Наполягаючи, що надані АТ КБ «Приватбанк» документи не підтверджують факту видачі кредиту, апелянт вказує, що ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача, позивач не надав суду виписки з рахунку (зокрема з 10.09.2010 року по 25.01.2021 року) або належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач знімав кошти з кредитної картки або оплачував за допомогою неї товари та послуги, не надано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення їй пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є відображенням зведених позивачем даних щодо облікованого банком розміру заборгованості по різним складовим.
Посилаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду апелянт зазначає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, через їх мінливий характер та оскільки не містять її підпису, не визнаються відповідачем та їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.09.2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У спростування вимог позивача апелянт також вказує, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
За таких підстав апелянт просить скасувати рішення районного суду. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дана справа за ціною позову, меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, згідно зі статтею 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом без виклику її учасників.
Як встановлено частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає, тому апеляційний суд погоджується з висновками, зробленими районним судом. 
Матеріалами справи встановлено наступне. 
10 вересня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Слід зазначити, що в анкеті-заяві, що підписала відповідач, вказаний бажаний ліміт по платіжній картці - 800 грн. (т. 1 а. с. 62 та зворот).
Крім того, 10 вересня 2010 року ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» підписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 пільгового періоду», де вказані тип картки, тип кредитної лінії, базова процентна ставка у місяць, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф при порушені строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, та опис інших послуг по картці. Також, підписуючи дану довідку, відповідач погодилась, що вона ознайомлена з фінансовими умовами надання платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів (т. 1 а. с. 63).
Надані позивачем Витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms) та витяг з Тарифів не містять підпису відповідача (т. 1 а. с. 64-78, 128-152, 233-241).
Довідкою, виданою АТ КБ «Приватбанк», встановлено, що за кредитним договором № б/н, що підписаний між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 , останній банком видано п`ять кредитних карток, відкриття першої з яких відбулось 10.09.2010 року, при цьому останню картку відкрито 31.03.2016 року. Термін дії картки від 31.03.2016 року завершується останнім днем листопада 2019 року (т. 1 а. с. 123).
На підтвердження факту видачі відповідачу банківської картки АТ КБ «Приватбанк» під час розгляду справи в суді першої інстанції надав до суду фото клієнта з картою (т. 1 а. с. 215 зворот).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я  ОСОБА_1 , старт карткового рахунку був здійснений 10.09.2010 року зі встановленням кредитного ліміту у розмірі 0,00 грн. та одразу 10.09.2010 року відбулася зміна кредитного ліміту та по картці встановлено кредитний ліміт у 500 грн., в подальшому кредитний ліміт по картці неодноразово змінювався як в бік його збільшення, так і в бік зменшення, зокрема 04.04.2017 кредитний ліміт склав 18000 грн., остання зміна кредитного ліміту відбулася 15.11.2018 року, коли кредитний ліміт склав 0,00 грн. Підстави змін кредитного ліміту у довідці не вказані (т. 1 а. с. 124).
Видача відповідачу коштів у вигляді відкриття карткового рахунку зі встановленим кредитним лімітом, зміна відповідачу розміру кредитного ліміту, користування відповідачем кредитними коштами та періодичне погашення відповідачем заборгованості та сплата процентів по кредиту підтверджується Випискою за договором № б/н, що укладений між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 , вчиненої станом на 18.05.2020 року та яка містить інформацію по руху коштів на рахунку відповідача з 10.09.2010 року по 01.03.2020 року (т. 1 а. с. 114-122).
На підтвердження наявності у відповідача заборгованості за договором № б/н від 10.09.2010 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 , позивач неодноразово надавав до суду розрахунок заборгованості, зокрема з розрахунку станом на 25.01.2021 року вбачається, що загальна заборгованість за наданим кредитом склала 51 099,59 грн., з яких 37 867,19 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту), заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, - 13 323,40 грн.
Слід зазначити, що згідно даного розрахунку заборгованість за тілом кредиту станом на 30.11.2019 року (останній день дії картки, що видана згідно спірного кредитного договору) складала 37 867,19 грн. (т. 2 а. с. 179 та зворот). 
Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.
Системний аналіз частини 1 статті 16 ЦК України та частини 1 статті 4 ЦПК України наводить на висновок, що кожному гарантується його право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та/або інтересів.
Серед основних принципів судочинства стаття 129 Конституції України закріплює принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України та частини 1 статті 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 статті3 ЦПК України).
За приписами частини 2 п. 1 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, що 10.09.2010 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду. 
Крім того апеляційний суд приймає до уваги встановлені районним судом обставини, що відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Доводи апелянта, що вона не укладала з позивачем будь-якого кредитного договору з посиланням на відсутність в матеріалах справи такого доказу, як кредитний договір, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки кредитний договір за своєю правовою суттю є правочином та положення статті 207 ЦК України передбачає таку форму правочину, як письмову, що може бути вчинений шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, крім того такий правочин підписується його стороною (сторонами). 
Матеріалами справи підтверджено, що в даному випадку сторони дотрималися вимог закону (стаття 1055 ЦК України) щодо укладення кредитного договору у письмовій формі шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду», і така письмова форма договору не заборонена законом. Крім того, апелянт в апеляційній скарзі не заперечує факту підписання нею анкети-заяви від 10.09.2010 року. Тому відсутні підстави вважати, що між сторонами не було укладено договору про кредитування. 
Щодо тверджень апелянта, що анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію та у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна», то апеляційний суд критично ставиться до такої позиції апелянта, зокрема з таких підстав.
Як вже зазначалося, що з апеляційної скарги випливає, що апелянт не заперечує те, що вона підписала 10.09.2010 року в АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. При цьому матеріали справи містять копію даної анкети-заяви, з якої вбачається, що відповідач, підписуючи 10.09.2010 року дану анкету-заяву, виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна» та зазначила про бажаний кредитний ліміт по цій картці у розмірі 800 грн. (т. 1 а. с. 62 та зворот).
На підтвердження видачі відповідачу картки АТ КБ «Приватбанк» додав до матеріалів справи фото клієнта з банківською картою (т. 1 а. с. 215 зворот). Обґрунтування щодо спростування даного доказу в апеляційній скарзі не наведено.
Крім того, банк надав до суду докази про видачу відповідачу п`яти кредитних карток та про зміну кредитного ліміту, що оформлені у формі довідок (т. 1 а. с. 123, 124).
Також наданою позивачем Випискою за договором № б/н, що укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , вчиненої станом на 18.05.2020 року та яка містить інформацію по руху коштів на рахунку відповідача з 10.09.2010 року по 01.03.2020 року (т. 1 а. с. 114-122) встановлено, що починаючи з 18.09.2010 року, відповідач на протязі декількох років здійснювала різні операції по картці: зняття готівкових коштів, оплата товарів та послуг, оплата товарів в розстрочку, здійснення переказів. Здійснення даних операцій без отримання картки неможливо, що знову підтверджує отримання відповідачем кредитної картки. Також, з вказаної виписки вбачається, що відповідач неодноразово здійснювала поповнення готівкою власної картки, зокрема востаннє 30.06.2018 року. Випискою також встановлено, що відповідачу банком здійснювалися нарахування та списання відсотків, комісій, пені за кредитним договором.
Таким чином, зазначені докази у сукупності підтверджують факт видачі 10.09.2010 року відповідачу за її заявою кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок та подальшу його зміну, зокрема встановлення його у розмірі 18 000 грн., та користування відповідачем кредитними коштами на протязі кількох років, які відповідачкою періодично поверталися, а проценти - частково сплачувалися. Крім того факт подальшого існування правовідносин з кредитування відповідач підтвердила неодноразовою заміною кредитних карток після закінчення строку їхньої дії, що знову підтверджує її згоду з умовами кредитування.
З цих підстав також не приймаються посилання апелянта, що позивач не надав суду виписки з рахунку (зокрема з 10.09.2010 року по 25.01.2021 року) або належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач знімав кошти з кредитної картки або оплачував за допомогою неї товари та послуги; не надано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачу, повідомлення їй пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості, оскільки такі твердження апелянта спростовуються матеріалами справи. 
Апеляційний суд критично ставиться до позиції апелянта, що анкета-заява не містить даних про умови кредитування та не містить строку повернення кредиту (користування ним), що повинно бути вказано при укладанні кредитного договору, за наступних мотивів.
Як вже встановлено, між сторонами склалися правовідносини з кредитування, що відбулось шляхом підписання відповідачем не лише анкети-заяви, а і довідки про умови кредитування. 
Позивач надав до суду доказ, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків за вказаним кредитним договором, у відповідача утворилась заборгованість - розрахунок заборгованості за договором № б/н від 10.09.2010 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 . 
Наданий позивачем розрахунок відповідачем не спростовано, відповідач не подавав до суду клопотання про призначення судової економічної експертизи, не надавав до суду консультаційного висновку спеціаліста по даному розрахунку. 
Положення статті 1049 ЦК України встановлюють обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Крім того, положення статті 530 ЦК України встановлюють, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. 
Тобто, закон не зобов`язує сторін при укладанні договору обумовлювати конкретну дату повернення позики, яка може бути встановлена в подальшому шляхом пред`явлення позикодавцем вимоги про повернення позики.
В даному випадку банк звернувся до позичальника з вимогою про повернення заборгованості у судовому порядку. Слід зазнати, що строк дії виданої ОСОБА_1 31 березня 2016 року платіжної картки № НОМЕР_1 встановлено до 11/19, тобто до 30 листопада 2019 року, з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся у травні 2019 року, тобто в межах строку загальної позовної давності тривалістю у три роки.
Посилання апелянта на те, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт мають мінливий характер та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору та відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки в даному випадку районним судом задоволено вимогу позивача лише про стягнення з відповідача заборгованості, що складається з тіла кредиту. 
Стосовно доводу апелянта про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, апеляційний суд зазначає наступне. 
Частина 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви та довідки про умови кредитування, передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови (мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; тощо). У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
За обставинами даної справи апелянт підписала в АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву та довідку про умови кредитування, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що сторони погодили всі умови кредитних зобов`язань та в подальшому ОСОБА_1 їх виконувала, хоча і в не повному обсязі, проте додаткових умов щодо спірних правочинів не заявляла. Тому вказані доводи апелянта апеляційним судом відхиляються. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги (детально описані вище) висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.
Європейський Суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Справа «Проніна проти України», Заява № 63566/00, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, § 23).
За встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
                                       П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ширяївського районного суду Одеської області від 09 серпня 2021 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 20.10.2022 року. 

Головуючий                                                         О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                 О.В. Князюк

                                                                       С.О. Погорєлова