ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2022 року 
м. Київ
справа № 380/2696/21
адміністративне провадження № К/990/14645/22,  К/990/15661/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Шевцової Н.В.,
суддів: Данилевич Н.А., Смоковича М.І.,
за участю:
секретаря судового засідання Момотюк Ю.С.
учасників справи:
позивача - ОСОБА_1 
представників відповідача - Кравець А.О., Григорович Н.В.
представника ДСА України - Опанасюк Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 380/2696/21
за позовом ОСОБА_1 
до Окружного адміністративного суду міста Києва
про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання до вчинення дій,
за касаційними скаргами Державної судової адміністрації України, Окружного адміністративного суду міста Києва
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Мікули О.І., суддів: Курильця А.Р., Кушнерика М. П.,
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - відповідач, Окружний адміністративний суд м. Києва), в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду м. Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду та щодо відмови у видачі наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду;
1.2. визнати протиправним та скасувати наказ Окружного адміністративного суду м.     Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду;
1.3. зобов`язати Окружний адміністративного суду м. Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва;
1.4. зобов`язати Окружний адміністративний суд м. Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час у зв`язку з незаконним усуненням його від професійної діяльності судді (фактично часом вимушеного прогулу) з дня незаконного звільнення з 06 вересня 2010 року до дня видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду м. Києва;
1.5. зобов`язати Окружний адміністративний суд м. Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду (заробітну плату) за весь час незаконного усунення його від професійної діяльності судді (фактично час вимушеного прогулу), тобто з 06 вересня 2010 року до дня скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок;
1.6. звернути рішення суду до негайного виконання на підставі пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України;
1.7. зобов`язати Окружний адміністративний суд м. Києва у п`ятиденний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення, початок якого рахувати з наступного дня після одержання ними копій рішення суду на підставі частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України;
1.8. стягнути судові витрати, включаючи витрати на надання правничої допомоги у цій справі у розмірі 50000,00 грн.
2. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду. Цю ухвалу постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року змінено в частині підстав та мотивів закриття провадження в частині позовних вимог.
3. На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що, оскільки Постанова Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 03 червня 2010 року №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва вважається незаконною з моменту її прийняття, тому, на його переконання, автоматично поновлена дія постанови Верховної ради України «Про обрання суддів» від 16 березня 2006 року №3565-IV, якою позивача обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва безстроково. Позивач уважає, що у межах цього спору відпали перепони з реалізації його права на здійснення професійної діяльності судді, у зв`язку з чим він переконаний, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо відновлення його статусу після визнання протиправними дій суб`єктів владних повноважень, які призвели до його незаконного звільнення з посади судді.
4. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому наполягав, що поновлення права судді на здійснення професійної діяльності, порушеного внаслідок незаконного звільнення з посади судді, визнаного таким національними чи міжнародними судовими установами, можливо виключно шляхом прийняття Президентом України акту, в цьому випадку, про призначення судді на посаду, що буде підставою для видачі головою суду відповідного наказу про зарахування (включення) судді до штату суду. Також відповідач зазначив, що звільнення позивача з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва відбулося внаслідок незаконних рішень Вищої ради юстиції та Верховної Ради України, тому відповідач уважає, що він не повинен нести відповідальність за незаконні рішення інших суб`єктів владних повноважень. Водночас відповідач наполягав, що голова суду не є суб`єктом призначення позивача на посаду судді, а лише на виконання відповідного акту видає наказ про зарахування судді до штату суду.
5. Позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій наполягав, що після визнання незаконною постанови Верховної Ради України від 03 червня 2010 року №2316-VI «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва, автоматично поновлена дія Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 16 березня 2006 року №3565-IV, якою ОСОБА_1 обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду м.Києва, тобто, на думку позивача, він є суддею Окружного адміністративного суду м. Києва.
ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи
6. У червні 1990 року сесією Львівської обласної ради ОСОБА_1 обрано суддею Личаківського районного суду міста Львова, а Постановою Верховної Ради України від 6 квітня 2000 року № 1617-ІІІ - обрано суддею цього суду безстроково. Указом Президента України від 25 січня 2001 року №52/2001 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Франківського районного суду міста Львова. Постановою Верховної Ради України від 22 березня 2001 року № 2335-ІІІ ОСОБА_1 обрано суддею арбітражного (господарського) суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 22 березня 2006 року № 3565-ІV ОСОБА_1 обрано безстроково суддею окружного адміністративного суду м. Києва, а Указом Президента України від 9 червня 2006 року № 501/2006 - призначено головою цього суду.
7. 17 травня 2010 року Вищою радою юстиції (далі - ВРЮ) ухвалені рішення №     344/0/15-10 та №     345/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду м. Києва за порушення присяги» (далі - Рішення №344/0/15-10, Рішення № 345/0/15-10).
8. 21 травня 2010 року за вихідним № 17/0/12-10 до Верховної Ради України надіслано подання ВРЮ про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги.
9. Постановою Верховної Ради України від 03 червня 2010 року № 2316-VI (далі -Постанова № 2316-VI) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
10. У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати Рішення № 344/0/15-10, Рішення № 345/0/15-10 та Постанови № 2316-VI.
10.1. Рішенням 13 серпня 2010 року Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні цього позову.
11. Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у лютому 2011 року ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а незаконне звільнення суттєво негативно вплинуло на його приватне життя.
11.1. З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів у національних судах, усі ці заяви було об`єднано в одне провадження відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту ЄСПЛ.
11.2. 19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 9740/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
12. У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та просив прийняти нове рішення про задоволення позову.
12.1. Верховний Суд України постановою від 3 липня 2017 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 , скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та направив справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
13. Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 підтримав заявлені раніше позовні вимоги та, уточнивши їх, просив поновити його на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва з 3 червня 2010 року.
13.1. Здійснивши розгляд справи №800/305/17 за позовом ОСОБА_1 , Вищий адміністративний суд України постановою від 7 грудня 2017 року частково задовольнив позовні вимоги. Визнав незаконними та скасував Рішення № 344/0/15-10, Рішення № 345/0/15-10. Визнав незаконною та скасував Постанову № 2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м.     Києва у зв`язку з порушенням присяги судді. У задоволенні позовних про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва відмовив.
13.1.1. Зокрема, Вищий адміністративний суд України, перевіривши обставини, на яких ґрунтувалося Рішення № 344/0/15-10, встановив відсутність підстав для однозначного висновку, що під час розгляду окремих справ та ухвалення судових рішень суддя ОСОБА_1 діяв умисно, в інтересах окремих осіб чи проявив несумлінність, що підірвало авторитет суду, спричинило інші негативні наслідки, які виходять за межі звичайних процесуальних наслідків розгляду справи судом.
13.1.2. Також Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що ВРЮ не доведено, що Рішення № 345/0/15-10, згідно з яким ОСОБА_1 порушив присягу судді внаслідок недотримання морально-етичних засад та вчинення дій, що порочать звання судді, з огляду на здійснення за період з 30 грудня 2004 року до 8 жовтня 2009 року авіарейсів, в тому числі чартерних, вартість яких становила від 13300 до 50000 доларів США, відповідає критерію обґрунтованості, тобто ухвалено з урахуванням усіх обставин, які мають для цього значення.
14. Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ВРЮ та ОСОБА_1 звернулися до Великої Палати Верховного Суду з апеляційними скаргами, які постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 задоволено частково. Постанову Вищого адміністративного суду України від 7 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
14.1. У цій постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, зокрема, про таке: «У пункті 147 рішення «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що у більшості справ, в яких було встановлено, що національні провадження суперечили Конвенції, Суд постановляв, що найбільш прийнятною формою компенсації було б поновлення національного провадження. У справі «Олександр Волков проти України» Суд дійшов висновку, що поновлення провадження не було б адекватним заходом. Беручи до уваги обставини, що призвели до порушень, а також необхідність проведення масштабної реформи системи дисциплінарної відповідальності суддів, Суд у справі «Олександр Волков проти України» зазначив про відсутність підстав вважати, що справу заявника у найближчому майбутньому буде переглянуто відповідно до конвенційних принципів, і надав вказівку Уряду забезпечити поновлення заявника на посаді.
Крім того, відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявника на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні станом на сьогодні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Відтак Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»).
14.2. Ураховуючи, що за результатами впровадження повномасштабної судової реформи та інституційних змін в Україні утворено ВРП, яка відповідно до чинного законодавства може давати оцінку діям судді при здійсненні правосуддя і приймати у зв`язку з цим остаточні рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення порушених прав ОСОБА_1 в цій справі буде повторний розгляд новоутвореним органом питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
15. Дотримуючись принципу обов`язковості виконання судового рішення, ВРП здійснила перевірку наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Розглянувши матеріали щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва, ВРП 26 січня 2021 року прийняла рішення «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».
16. 27 січня 2021 року представник позивача адвокат Пашинський М.М. звернувся до голови Окружного адміністративного суду м.Києва п. Вовка П.В. із заявою, в якій просив: на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 та рішення ВРП від 26 січня 2021 року у справі №5184/0/8-18 видати наказ, яким скасувати наказ голови Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 з посади голови Окружного адміністративного суду м. Києва, а також видати новий наказ, яким відновити його в складі суддів Окружного адміністративного суду м. Києва і вважати таким, що приступив до виконання обов`язків судді Окружного адміністративного суду м. Києва з 27 січня 2021 року; ознайомити ОСОБА_1 з цим наказом; зарахувати ОСОБА_1 судді Окружного адміністративного суду м. Києва до стажу роботи на посаді судді час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (з 15 вересня 2010 року) і до дня видачі наказу визначеного у п.1); вжити заходів до формування суддівського досьє ОСОБА_1 та внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ; звернутися до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), що здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх місцевих та апеляційних судів, з проханням провести нарахування і виплату ОСОБА_1 належної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03 червня 2010 року до дня винесення наказу з урахуванням пільг та надбавок, встановлених чинним законодавством, зокрема доплат за вислугу років, а також доплат з урахуванням постанови Вищого адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі №К/9991/88359/11, згідно з якою ОСОБА_1 мав право бути головою суду до 09 червня 2011 року включно із проведенням відповідних доплат за цей період; повідомити ОСОБА_1 про його робоче місце у судді Окружного адміністративного суду м. Києва (адресу та номер кабінету) та повідомити про прийняте рішення у встановленому законом порядку.
17. Листом від 03 лютого 2021 року №03.2-08/236/21 за підписом в.о. голови Окружного адміністративного суду м. Києва Аблова Є.В. представника позивача повідомлено, зокрема, що відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Виданню головою суду відповідного наказу обов`язково передує прийняття уповноваженим на те органом акту, в цьому випадку, про призначення судді на посаду. Щодо рішення ВРП від 26 січня 2021 року зазначено, що воно не містить відомостей про ухвалення ВРП будь-якого рішення про поновлення ОСОБА_1 , примірник такого рішення відповідачем не отримано. Крім цього, зазначено, що можливим способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , якщо він вважає, що таке має місце, є ініціювання перед визначеними у частині першій статті 128 Конституції України суб`єктами (Президент України, ВРП) питання призначення на посаду судді. Повідомлено, що оскільки відсутній будь-який законодавчо визначений акт про призначення судді на посаду, голова суду позбавлений правової можливості видавати наказ щодо включення ОСОБА_1 до складу судді Окружного адміністративного суду м. Києва.
18. 03 лютого 2021 року представник позивача Пашинський М.М. звернувся із заявою, в якій просив, крім викладеного у заяві від 27 січня 2021 року, зареєструвати заяву до голови Окружного адміністративного суду м. Києва про реалізацію поновлення ОСОБА_1 на посаді судді від 27 січня 2021 року, що була подана ним та повідомити про присвоєний їй вхідний номер.
19. Листом від 08 лютого 2021 року за №03.2-08/285/21 представника позивача повідомлено, що звернення від 27 січня 2021 року було отримано та опрацьовано у встановленому законом порядку, надано відповідь листом від 03 лютого 2021 року №03.2-08/236/21, яку скеровано на електронну адресу.
20. 10 лютого 2021 року адвокат Пашинський М.М. втретє звернувся до відповідача із заявою аналогічного змісту.
21. 15 лютого 2021 року відповідачем надано відповідь на цю заяву, якою повідомлено, що звернення від 27 січня 2021 року та 03 лютого 2021 року розглянуті, надано відповідь листами від 03 лютого 2021 року та 08 лютого 2021 року. Додатково звернено увагу на те, що оприлюднений на офіційному веб-сайті текст рішення ВРП від 26 січня 2021 року №116/0/15-21, в контексті наведеної представником позивача у направлених листах позиції, не містить будь-якої вказівки на поновлення ОСОБА_1 , його призначення у визначеному законом порядку.
22. Вважаючи, що за вказаних обставин відповідач вчинив протиправну бездіяльність, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
23. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
24. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 1402-VIII голова суду дійсно має повноваження видавати наказ про зарахування судді до штату суду, але виключно за умови, коли є наявним відповідний, передбачений законом, акт про призначення судді на посаду. При цьому, суд першої інстанції прийняв до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді зазначено, що заходом індивідуального характеру та законним способом відновлення його порушених прав буде повторний розгляд новоутвореним органом (ВРП) питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Оскільки у наведеному судовому рішенні відсутнє зобов`язання щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва, тому, за висновком суду першої інстанції, це рішення не могло бути підставою для винесення головою Окружного адміністративного суду м. Києва відповідного наказу про зарахування позивача до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва.
24.1. Суд першої інстанції також звернув увагу, що до повноважень відповідача не входить перевірка відповідності особи, яка підлягає зарахуванню до штату суду як суддя, встановленим вимогам, оскільки таку перевірку має бути здійснено відповідними органами та видано акт про призначення судді. Прийняття остаточних рішень щодо призначення на посаду судді входить до повноважень ВРП, за поданням якої Президент України видає відповідний Указ. Суд першої інстанції наголосив, що правове регулювання спірних правовідносин, зокрема щодо статусу судді, добору та призначення суддів, зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало на час звільнення позивача з посади. При цьому, наразі в законодавстві Україні відсутні норми, які б встановлювали порядок чи механізм поновлення порушеного права судді, звільнення якого визнано судом незаконним. Покликаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2а-12876/09/2670, суд першої інстанції зазначив, що аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, та обставин справи дають підстави для висновку, що питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене ВРП як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, який, за відсутності спеціально передбаченого механізму поновлення судді на посаді, має його визначити.
24.2. Оскільки у відповідача відсутні повноваження самостійно без відповідного акта видавати наказ на підставі пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 1402-VIII, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність відповідача не може вважатися протиправною, а тому і суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача вчинити дії, що не входять до його компетенції, визначеної частиною першою статті 24 Закону № 1402-VIII.
24.3. З огляду на те, що позивач не звертався до ВРП як органу, який уповноважено приймати рішення щодо проходження суддею публічної служби, а також не скористався своїм правом звернутися до Верховного Суду про встановлення способу та порядку виконання Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, які не можуть бути поновлені у межах цієї справи.
25. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду 22 грудня 2021 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
25.1. Визнано протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду м. Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду та щодо відмови у видачі наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду.
25.2. Зобов`язано Окружний адміністративний суд м. Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва.
25.3. Зобов`язано Окружний адміністративний суд м. Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час з дня звільнення з 06 вересня 2010 року до дня видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду м. Києва.
25.4. Зобов`язано Окружний адміністративний суд м. Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06 вересня 2010 року до дня скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок.
25.5. У задоволенні решти вимог відмовлено.
25.6. Стягнуто з бюджетних асигнувань Окружного адміністративного суду м. Києва на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот гривень) 00 копійок.
26. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції виходив з того, що національне законодавство не містить правового механізму поновлення особи на посаді судді в разі незаконного звільнення і не передбачає прийняття уповноваженим органом (посадовою особою) повторного рішення про призначення на посаду судді або про поновлення на посаді судді, у разі скасування рішення про звільнення з посади судді. Однак, на думку суду апеляційної інстанції, відсутність відповідного проводового механізму не може бути перешкодою для реалізації громадянином своїх прав, свобод чи інтересів і не може тлумачитися не на користь особи, захист прав якої гарантований державою. Суд апеляційної інстанції також наголосив, що національний суд не має права відмовити позивачу в ефективному захисті його прав, зокрема, в частині зарахування ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м.Києва та похідних від цього вимог. 
26.1. Суд апеляційної інстанції визнав помилковим посилання суду першої інстанції на чинні положення Закону № 1402-VIII, які регулюють питання щодо вимог до судді, порядку призначення та звільнення, а також повноважень голови суду та компетенції ВРП, та зазначив, що за встановлених у цій справі обставин відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах таких процедур. 
26.2. Крім того, спростовуючи висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог у вказаний спосіб, суд апеляційної інстанції врахував надану позивачем до цього суду відповідь ВРП від 29 листопада 2021 року №28533/0/9-21 на заяву позивача, у якій зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. ВРП діє виключно в межах повноважень, визначених повноваженнями статті 131 Конституції України та статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Вирішення питання про поновлення на посаді судді не належить до повноважень ВРП. ВРП як конституційний орган державної влади та суддівського врядування реалізує свої повноваження в установленому законом порядку та приймає рішення виключно в межах відповідних процедур. Крім того, керуючись статтею 131 Конституції України, статтею 111 Закону № 1402-VIII, статтею 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», пунктами 13.9-13.11 Регламенту ВРП, ВРП вирішила відмовити у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва (рішення ВРП від 26 січня 2021 року №116/0/15-21 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва»).
ІV. Касаційне оскарження
27. 13 червня 2022 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу ДСА України, у якій скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.
28. Касаційну скаргу позивачем подано на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до яких суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а також суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі. 
28.1. Так, у касаційній скарзі ДСА України посилається на неврахування судом апеляційної інстанції положень статей 148, 149 Закону № 1402-VIII, статей 22, 23 Бюджетного кодексу України, статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року №4901-VI (далі - Закон № 4901-VI), пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), згідно з якими виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких (зокрема щодо Окружного адміністративного суду м. Києва) є ДСА України, а відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі. Тому, не маючи відповідних бюджетних призначень, відповідач не може виконати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в частині зобов`язання виплати ОСОБА_1 суддівську винагороду, у зв`язку з чим виконання зазначеного рішення суду повинно здійснюватися за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів", головним розпорядником якої є ДСА України. З огляду на викладене скаржник наполягає, що судом апеляційної інстанції прийнято постанову, яка зачіпає права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яку не були залучено до участі у справі (ДСА України) як головного розпорядника бюджетних коштів. У контексті наведеного скаржник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо визначення належного відповідача у цих правовідносинах, викладеного у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від 23 червня 2021 року у справі №     520/13014/2020, від 22 листопада 2021 року у справі №160/12091/20, від 05 серпня 2021 року у справах № 560/6212/20, №200/5490/20-а, №160/12182/20, №160/6089/20, від 21 грудня 2021 року у справі №140/15762/20. 
29. Крім того, заявник касаційної скарги звертає увагу, що ані Конституцією України, ані Законом № 1402-VIII, чи іншими нормативно-правовими актами, не встановлено порядку поновлення судді на посаді внаслідок скасування рішення про його звільнення. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 29 липня 2021 року у справі № 810/4225/18 та від 26 червня 2019 року у справі №2а-12876/09/2670, скаржник зазначає, що питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, ВРП як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, оскільки за відсутності спеціально передбаченого механізму поновлення судді на посаді саме ВРП має його визначити. Тому, оскільки відсутній будь-який акт уповноваженого законодавством органу про призначення судді на посаду, Окружний адміністративний суд м. Києва позбавлений можливості видати наказ про зарахування ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва та, відповідно, здійснити нарахування та виплату йому суддівської винагороди.
30. Скаржник також уважає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, не урахував положення статті 52 Законом № 1402-VIII та не з`ясував і не встановив обставини щодо здійснення позивачем діяльності, яка несумісна зі статусом судді (в органах прокуратури), у зв`язку з чим, на переконання скаржника, відсутні правові підстави для зарахування ОСОБА_1 до стажу на роботі судді Окружного адміністративного суду м. Києва часу з дня звільнення до дня видання наказу про зарахування останнього на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва.
31. Крім того, скаржник уважає, що судом апеляційної інстанції, всупереч нормам пункту 4 частини першої, частини другої статті 24 Закону № 1402-VIII, безпідставно визначено Окружний адміністративний суд м. Києва суб`єктом, наділеним повноваженнями зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва, оскільки такі повноваження не покладені на суд, вони покладені на голову відповідного суду, та знаходяться у прямій залежності від наявності відповідного акту про призначення судді на посаду, тому рішення суду в цій частині є таким, що не відповідає нормам матеріального права. 
32. Водночас скаржник наголошує, що з метою дотримання вимог закону, що визначають правила підсудності адміністративних справ, а також для забезпечення прав учасників справи на розгляд справи "судом, встановленим законом", ця позовна заява за правилами територіальної підсудності, визначеними статтею 25 КАС України, не була підсудна Львівському окружному адміністративному суду, отже Львівський окружний адміністративний суд та Восьмий апеляційний адміністративний суд є неповноважним судом для розгляду та вирішення цієї справи, що згідно з частиною першою статті 318 КАС України є підставою для скасування рішення суду і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. 
33. Колегія суддів, уважаючи доведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалою Верховного Суду 12 липня 2022 року відкрила касаційне провадження та витребувала із Львівського окружного адміністративного суду матеріали справи №380/2696/21.
34. 26 липня 2022 року матеріали справи № 380/2696/21 надійшли до Верховного Суду.
35. До Верховного Суду 26 липня 2022 року надійшов відзив представниці ОСОБА_1 адвоката Кулинич Марта-Марія Андріївна на касаційну скаргу, в якому представниця позивача, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін.
35.1. Зокрема, представниця позивача наполягає, що у спірних у цій справі правовідносинах щодо забезпечення права позивача на здійснення професійної діяльності судді ДСА України не брало і не могло брати участі, а тому оскаржуване судове рішення, на переконання представниці позивача, не впливає на права та інтереси ДСА України. Так, представниця позивача зазначає, що правовідносини між позивачем та ДСА України можуть виникнути лише після фактичного виконання оскаржуваного останньою судового рішення. Крім того, представниця позивача наголошує, що позивач не заявляв вимог про стягнення суддівської винагороди, не визначав суму, яка підлягає виплаті, відтак суд апеляційної інстанції не досліджував ці обставини, адже такі не стосуються позовних вимог та виходять за межі предмета доказування.
35.2. Окремо представниця позивача звертає увагу, що правовідносини у цій справі не є подібними зі справою №340/1916/20, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі. При цьому, на переконання представниці позивача, зміст касаційної скарги не дозволяє дійти висновку про незаконність судового рішення в частині зобов`язання відповідача видати наказ про нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за період з 06 вересня 2010 року до дня скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 , а інших підстав вважати оскаржене в цій частині рішення незаконним та необґрунтованим, окрім як через незалучення до участі у справі ДСА України, касаційна скарга не містить.
36. Також до Верховного Суду 17 серпня 2022 року надійшли доповнення ДСА України до касаційної скарги, у яких скаржник наполягає, що Львівський окружний адміністративний суд та Восьмий апеляційний адміністративний суд є неповноважним судом для розгляду та вирішення цієї справи, а справа була прийнята та провадження у ній було здійснено без дотримання правил підсудності, оскільки зважаючи на суб`єктний склад учасників справи, вимоги які ставить позивач, ця справа повинна вирішуватися окружним адміністративним судом, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ. У зв`язку з цим скаржник звертає увагу, що позивач подав до Львівського окружного адміністративного суду адміністративний позов до Окружного адміністративного суду м. Києва, місцезнаходженням якого є місто Київ. При цьому, місцем реєстрації позивача, згідно зі штампом реєстрації місця проживання в його паспорті громадянина України є АДРЕСА_1 . В той же час, на підтвердження свого місця проживання позивач до позовної заяви надав копію свідоцтва про право власності від 28 грудня 2004 року №ЛЖ1234 на квартиру АДРЕСА_2 та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 січня 2005 року №6313295. Однак, на переконання ДСА України, фактичне місце проживання позивача без реєстрації не може вважатися місцем проживання (перебування, знаходження) позивача "зареєстрованим у встановленому законом порядку" для цілей застосування статті 25 КАС України при визначені підсудності цієї справи. 
37. Не погодившись із зазначеною постановою суду апеляційної інстанції, Окружний адміністративний суд м. Києва подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 22 червня 2022 року. 
37.1. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року і залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року. 
38. На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм процесуального права, визначені пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України та пунктом 3 частини третьої статті 353 КАС України, що у розумінні статті 328 КАС України є підставою для касаційного оскарження судового рішення. У зв`язку з цим скаржник зазначає, що під час розгляду справи в судовому засіданні 22 грудня 2021 року, призначене на 11:00 год, участь в якому відповідач брав за допомогою відеоконференцзв`язку, зі сторони останнього стався технічний збій, який унеможливив подальшу участь відповідача у розгляді справи з незалежних від нього об`єктивних технічних причин, про що технічні працівники повідомили працівників апеляційного суду. Окрім того, під час спроб відновити роботу системи та інтернет-зв`язку, представником відповідача на офіційну електронну адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду (inbox@8аа.court.gov.ua) о 12:24 було направлено письмове клопотання про перенесення дати судового засідання, оскільки час, необхідний для усунення технічних несправностей, був невідомий, а негайне усунення технічного збою - неможливе. Натомість, судом апеляційної інстанції не враховано приписи пункту 3 частини другої статті 205 КАС України, вирішено продовжити судовий розгляд справи без участі представників відповідача, що вказує на грубе порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Водночас, така поведінка суду апеляційної інстанції позбавила відповідача можливості реалізації прав на доступ до правосуддя, на участь у судовому розгляді та надання пояснень по суті спору та висловлення своєї правової позиції у цій справі, що водночас призвело до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення, яке не відповідає вимогам як матеріального, так і процесуального права.
39. Заявник касаційної скарги також наполягає, що ані Конституцією України, ані Законом № 1402-VIII, чи іншим нормативно-правовими актами, не встановлено порядку поновлення судді на посаді внаслідок скасування рішення про його звільнення. Оскільки відсутній будь-який акт уповноваженого законодавством органу про призначення судді на посаду, Окружний адміністративний суд м. Києва позбавлений можливості видати наказ про зарахування ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва. Натомість питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене ВРП як єдиним органом, компетентним приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2а-12876/09/2670. Тому відповідач уважає, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у частинні зобов`язання відповідача видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва, є перебиранням судом на себе компетенції інших уповноважених суб`єктів владних повноважень - Президента України та ВРП, тобто є виходом за межі компетенції суду. 
40. Крім того, скаржник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції приписів частини 4 статті 308 КАС України у зв`язку із прийняттям до уваги під час ухвалення оскаржуваного судового рішення листа ВРП від 29 листопада 2021 року №28533/0/9-21 як відповіді на адвокатський запит представника позивача від 13 жовтня 2021 року №254-1.   
41. Скаржник також уважає, що оскаржувана постанова суду суперечить приписам статті 52 Законом № 1402-VIII, оскільки суд апеляційної інстанції не з`ясував і не встановив обставини щодо здійснення позивачем діяльності, яка несумісна зі статусом судді (в органах прокуратури), у зв`язку з чим, на переконання скаржника, відсутні правові підстави для зарахування ОСОБА_1 до стажу на роботі судді Окружного адміністративного суду м. Києва часу з дня звільнення до дня видання наказу про зарахування останнього на посаду судді Окружного адміністративного суду м. Києва.
42. Крім того, скаржник звертає увагу, що під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій відповідач наголошував на відсутності в Окружному адміністративному суді м. Києва вакантної посади, на яку може бути зараховано позивача. У зв`язку з цим скаржник зазначає, що відповідно до приписів частини шостої статті 19 Закону № 1402-VIII Окружний адміністративний суд м. Києва не є органом, який створює вакантні посади суддів в суді, і не може здійснювати призначення суддів на посади без існування таких, що судом апеляційної інстанції проігноровано та безпідставно не з`ясовано під час судового розгляду. 
43. Заявник касаційної скарги також доводить, що судом апеляційної інстанції, всупереч нормам пункту 4 частини першої, частини другої статті 24 Закону № 1402-VIII, безпідставно визначено Окружний адміністративний суд м. Києва суб`єктом, наділеним повноваженнями зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва, оскільки такі повноваження не покладені на суд, вони покладені на голову відповідного суду, та знаходяться у прямій залежності від наявності відповідного акту про призначення судді на посаду, тому рішення суду в цій частині є таким, що не відповідає нормам матеріального права.
44. Водночас скаржник звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, зобов`язавши відповідача видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06 вересня 2010 року до дня скасування наказу відповідача від 06 вересня 2010 року № 227/К про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок, не врахував того, що за правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, а також не здійснив розрахунку суми, належної до стягнення на користь позивача. У зв`язку з цим скаржник доводить, що у разі наявності підстав для стягнення заборгованої суми, необхідним є встановлення серед іншого, розміру заборгованості а також належного відповідача чи відповідачів за такими вимогами, якщо для цього будуть підстави. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №520/11205/2020, скаржник наполягає, що для правильного вирішення цієї справи та обрання ефективного способу захисту порушених прав необхідно враховувати, що розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів, здійснює ДСА України.
45. Разом з тим, скаржник наполягає, що судом апеляційної інстанції проігноровані обставини того, що звільнення позивача з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва відбулося внаслідок незаконних рішень органів, уповноважених на момент звільнення позивача звільняти суддів з посад (ВРЮ та Верховної Ради України), але не з вини Окружного адміністративного суду м. Києва, який не повинен нести матеріальну відповідальність за незаконні рішення інших суб`єктів владних повноважень. Крім того, відповідач у касаційній скарзі наголошує, що ним надано відповіді на звернення позивача щодо зарахування останнього на посаду. А тому невчинення відповідачем дій не має характеру протиправної бездіяльності і не може бути визнане такою, оскільки обумовлено сукупністю обставин, які об`єктивно унеможливили вчинення відповідних дій та не є безпідставним зволіканням чи небажанням їх вчиняти.
46. Окрім того, у касаційній скарзі відповідач зазначає про порушення позивачем строку звернення до суду з вимогами, які стосуються його поновлення на посаді судді та пов`язаними з цим вимогами, оскільки обставини, з якими позивач пов`язує підстави для заявлення вимог щодо його поновлення на посаді та зарахування до складу суддів Окружного адміністративного суду м. Києва, існували ще у 2017 році, а до адміністративного суду з позовом у цій справі позивач звернувся лише 01 березня 2021 року, тобто із пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.
47. 28 липня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Окружного адміністративного суду м. Києва у зв`язку із доведенням наявності підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 353 КАС України.
48. До Верховного Суду 11 серпня 2022 року надійшов відзив представниці ОСОБА_1 адвоката Кулинич Марта-Марія на касаційну скаргу, в якому представниця позивача, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін.
48.1. Доводи відзиву на касаційну скаргу відтворюють позицію позивача у судах попередніх інстанцій. Додатково представниця позивача наголошує, що задоволення позовних вимог у цій справі не може ставитися в залежність від наявності вакантних посад, а дослідження таких обставин не входить до предмета доказування. При цьому, відповідачем було відмовлено позивачу у включені до складу суддів не з підстав відсутності наявної вакантної посади, а в зв`язку із неправильним, на переконання представниці позивача, трактування відповідачем закону, а саме відсутність, на його думку, акту про призначення позивача на посаду судді. Водночас представниця позивача звертає увагу, що Окружний адміністративний суд м. Києва не долучав до матеріалів справи документи на підтвердження відсутності вакантних посад та доводить, що станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою про зарахування до штату суддів Окружного адміністративного суду м. Києва вакантні посади суддів в цьому суді були наявними.
48.2. Представниця позивача також зазначає, що позивачем не заявлено вимоги про стягнення суддівської винагороди, зокрема за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», та наполягає, що видача наказу про нарахування суддівської винагороди та стягнення суддівської винагороди є різними та самостійними способами судового захисту.
48.3. На думку представниці позивача, лист ВРП від 29 листопада 2021 року не є доказом, на підставі якого суд апеляційної інстанції частково задовольнив позов, однак, надаючи йому оцінку, суд виконав покладений на нього обов`язок щодо офіційного з`ясування обставин справи та прийняття законного та обґрунтованого рішення.
48.4. Щодо доводів скаржника про розгляд судом апеляційної інстанції справи без участі відповідача, представниця позивача зазначає, що Окружний адміністративний суд м. Києва штучно створював передумови для того, щоб судові засідання відкладалися, а розгляд справи затягувався. При цьому, Окружний адміністративний суд м. Києва не був позбавлений можливості клопотати перед судом про проведення засідання в режимі відеоконференції в приміщенні іншого суду або ж забезпечити явку представника в судове засідання. Окружний адміністративній суд м. Києва на стадії апеляційного розгляду був і учасником справи (відповідачем), і судом, що забезпечував розгляд справи в режимі відеоконференції. Відтак, сам же відповідач не забезпечив технічну можливість своєї участі в режимі відеоконференції. Тому доводи скаржника у цій частині, на думку представниці позивача, не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
48.5. Стосовно доводів скаржника про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду представниця позивача зазначає, що питання строку звернення до адміністративного суду вирішувалося судом першої інстанції на стадії відкриття провадження. 
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
49. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
50. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
51. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
52. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України гарантується.
53. Статтею 126 Конституції України (тут і далі - у редакції, яка діяла до 30 вересня 2016 року) встановлювалося, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Суддя обіймає посаду безстроково.
53.1. Підставами для звільнення судді є, зокрема: вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України).
54. Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України передбачалося, що в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
55. Спеціальним законом, що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII).
56. Згідно з пункту 1 частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується, з-поміж іншого, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення і припинення повноважень.
57. За змістом статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), чинного на час виникнення спірних правовідносин, суддя суду загальної юрисдикції міг бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням ВРЮ.
58. Частинами третьою, п`ятою статті 116 Закону № 2453-VI передбачалося, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». 
58.1. На підставі подання ВРЮ Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
59. Відповідно до частин другої, третьої статті 116 Закону № 2453-VI питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.
59.1. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
60. За змістом пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2453-VI на голову суду покладено обов`язок видавати на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.
61. Аналогічний зміст має і пункт 4 частини першої статті 24 Закону № 1402-VIII, яким на голову суду покладено обов`язок видавати на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.
62. 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 05 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон № 1798-VIII), який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
63. За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону № 1401-VIII) в Україні діє ВРП, яка вносить подання про призначення судді на посаду, ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
64. На підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII до повноважень ВРП входить внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
65. Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
66. Відповідно до частин першої та другої статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
67. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
68. Відповідно до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
69. Згідно з частиною першою статті 151 Закону № 1402-VIII ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
70. Відповідно до частини першої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
71. Частиною другою статті 22 Бюджетного кодексу України визначено вичерпний перелік головних розпорядників бюджетних коштів, до якого згідно з пунктом 1 цієї частини належать за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - зокрема, ДСА України.
72. За змістом пункту 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
73. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (частина перша статті 23 Бюджетного кодексу України).
74. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI), за змістом частини першої якого Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
75. Згідно з частиною першою та абзацом першим частини другої статті 3 Закон №     4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
75.1. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
76. Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) визначає, серед іншого, порядок безспірного списання коштів з рахунків боржника.
77. Так, відповідно до абзацу першого пункту 24 Порядку № 845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
78. За змістом пункту 25 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунка боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку (абзац перший).
78.1. У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. 
VІ. Позиція Верховного Суду
79. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
80. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
81. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційних скарг, Верховний Суд виходить з такого.
82. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги Окружного адміністративного суду м. Києва про порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовом у цій справі, оскільки вони не були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, тому відповідно до положень частини четвертої статті 341 КАС України не можуть бути переглянуті і в порядку касаційного провадження.
83. У поданих касаційних скарг ДСА України та відповідач зазначають про ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, у контексті визначення належного відповідача у цих правовідносинах. 
84. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства, уважає за необхідне зазначити таке.
85. 03 березня 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі №340/1916/20, спір у якій виник у зв`язку із обмеженням виплати судді суддівської винагороди, що зумовило звернення цього судді (позивача у справі №340/1916/20) до суду з позовом про нарахування недоотриманих коштів (суддівської винагороди). При цьому, відповідачем у вказаній справі був Кропивницький апеляційний суд.
86. Отже у розглядуваній справі та у справі №340/1916/20 відмінним є предмет спору, але з огляду на підхід і мотиви суду касаційної інстанції, на яких базується згадана постанова, можна констатувати, що на застосовність частини правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20, до цієї справи зазначені відмінності не впливають.
87. Так, постановою від 03 березня 2020 року у справі №340/1916/20 Верховний Суд направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, адже для правильного вирішення спору потрібно було визначити належного відповідача у цих правовідносинах, оскільки оцінити правомірність дій конкретно відповідача (як розпорядника бюджетних коштів) у вимірі спірних правовідносин тієї справи, а також чи ефективним у такому випадку був застосований судами спосіб захисту порушеного права суд касаційної інстанції у межах своїх повноважень на цій стадії не міг. Для захисту порушеного права вимагалося з`ясувати додаткові обставини для того, щоб правильно визначити відповідача за позовом і належний спосіб захисту (адже інакше лише сама констатація адміністративним судом порушення права судді на отримання суддівської винагороди без його (ефективного) захисту, зважаючи на завдання адміністративного судочинства, була б позбавлена сенсу).
88. У постанові від 03 березня 2020 року в справі № 340/1916/20 Верховний Суд не висловлював правової позиції з приводу того, хто має бути відповідачем за позовом, позаяк цей аспект вказаної справи вимагав з`ясування додаткових обставин, у зв`язку з чим справу було направлено на новий розгляд.
89. Аналогічне питання стало предметом розгляду Верховного Суду також у низці справ за схожих фактичних обставин справи і правового регулювання спірних відносин (наприклад, постанови від 23 червня 2021 у справі №520/13014/2020, від 22 листопада 2021 року у справі №160/12091/20, від 05 серпня 2021 року у справах №560/6212/20, №200/5490/20-а, №160/12182/20, № 160/6089/20, від 21 грудня 2021 року у справі №140/15762/20 та інш.).
90. Так, з метою запобігання неоднозначному розумінню чи двоякому підходу до вирішення означеної категорії справ Верховний Суд у наведених справах, серед іншого, звертав увагу судів нижчих інстанцій на те, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Відповідно ж до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. 
91. Повертаючись до обставин цієї справи, нагадаємо, що у ній спір стосується наявності/відсутності обов`язку відповідача видати накази про скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду, а також про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду після скасування у судовому порядку Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 03 червня 2010 року №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м.     Києва та прийняття ВРП рішення від 26 січня 2021 року «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».
92. Крім того, позич просить суд зобов`язати відповідача видати накази про зарахування йому до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва часу вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення з 06 вересня 2010 року до дня видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду м. Києва, а також про нарахування та виплату йому суддівської винагороди за весь час незаконного усунення його від професійної діяльності судді (фактично час вимушеного прогулу). 
93. Отже, у цій конкретній справі відсутні підстави для висновку про порушення прав чи інтересів позивача протиправними діями/бездіяльністю ДСА України. 
94. Водночас, незважаючи на викладене, в оцінці доводів касаційних скарг Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що у згаданих вище постановах у справах №520/13014/2020, №160/12091/20, № 560/6212/20, №200/5490/20-а, №160/12182/20, № 160/6089/20, №140/15762/20, а також у низці інших постанов, Верховний Суд вказував на те, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», наявність якої, за правилами пункту 25 Порядку № 845, означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону № 4901-VI списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут маємо на увазі - стягнення з ДСА України). 
95. У цій справі Верховний Суд також ураховує, що статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства визначено ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.
96. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
97. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
99. Крім того, сталою є практика Верховного Суду щодо вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13 Верховним Судом України сформовано правову позицію, яка полягає у тому, що при вирішені цього питання суд має визначити розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами.
100. Верховний Суд підтримав цю позицію, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 822/1832/16, від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 26 листопада 2020 року у справі № 200/13312/18-а та інших і звертав увагу, що при визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
101. Колегія суддів уважає цю правову позицію справедливою та застосовною до спірних правовідносин у цій справі.
102. Таким чином, зважаючи на мотиви, які навів Верховний Суд у згаданих справах, орієнтуючи суди нижчих інстанцій на те, що має значення для визначення належного відповідача (співвідповідача) і обрання способу захисту порушеного права, колегія суддів у вимірі встановлених обставин цієї справи і порушених у касаційних скаргах питань констатує, що, у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо видачі наказів про скасування наказу Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади голови суду, а також про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду та, відповідно, про зобов`язання відповідача видати такі накази, тоді способом, який забезпечить захист порушеного права позивача буде також і стягнення на його користь суддівської винагороди за час його вимушеного прогулу.
103. Водночас, з огляду на наведені міркування, правильне вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і у віданні якої діє окрема бюджетна програма КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», наявність якої, за правилами пункту 25 Порядку № 845, означає, що списання коштів державного бюджету для забезпечення виконання судових рішень на користь суддів здійснюватиметься виключно за нею.
104. При цьому, оскільки у цій категорії спорів ДСА України є суб`єктом владних повноважень, на якого законодавством покладено обв`язок щодо виконання судових рішень про стягнення коштів на користь суддів, тому задоволення позовних вимог у цій справі безпосередньо вплине на обов`язки ДСА України.
105. Колегія суддів ураховує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Для правильного вирішення справи і застосування ефективного способу захисту порушеного права позивача, обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності, або залучення співвідповідачів.
106. Між тим суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (частина третя статті 48 КАС) чи залучити другого відповідача (частина четверта статті 48 КАС), якщо для цього є підстави. 
107. Колегія суддів також ураховує, що нормами КАС України апеляційний суд не наділений повноваженнями вчиняти процесуальні дії щодо залучення співвідповідача (заміни неналежно відповідача) або скасовувати рішення суду та направляти справу для продовження розгляду судом першої інстанції.
108. Водночас такими повноваженнями наділено суд касаційної інстанції, який відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, для продовження розгляду. Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд, згідно з пунктом четвертого частини третьої статті 353 КАС України, є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
109. У силу частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
110. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
111. Зважаючи на наведені мотиви Верховний Суд не надає оцінку іншим доводам по суті спору, викладеним ДСА України та відповідачем у касаційних скаргах, оскільки вказані порушення норм процесуального права унеможливлюють здійснення судом касаційної інстанції оцінки судових рішень судів попередніх інстанцій по суті та викладених у них висновків щодо застосування норм матеріального права.
112. Водночас, реагуючи на доводи відповідача про порушення судом апеляційної інстанції вимог процесуального закону, які полягали в тому, що розгляд цієї справи у судовому засіданні продовжено без участі представників відповідача, які брали участь у цьому засіданні в режимі відеоконференції після виникнення технічних проблем, що унеможливили їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, колегія суддів зазначає таке.
113. Відповідно до частини першої статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
114. Згідно із частиною першою статті 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
115. За правилами пункту 3 частини другої статті 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи.
116. Відповідно до частини дев`ятої статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
117. Колегія суддів звертає увагу на те, що за правилами частини четвертої статті 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
118. Водночас однією з особливостей розгляду справи у суді апеляційної інстанції є те, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 313 КАС України).
119. Як слідує зі змісту оскаржуваної постанову суду апеляційної інстанції, представники відповідача Кравець А.О. та Григорович Н.В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції не погодилися з доводами апеляційної скарги. В ході судового розгляду вийшли з режиму відеоконференції та негайно не повідомили суд про причини, тому суд вважав можливим продовжувати проведення розгляду справи без їх участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, оскільки останні належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, висловили своє відношення до апеляційної скарги, подали відзив на апеляційну скаргу, в якому висловили свої заперечення, явка їх в суд не була визнана обов`язковою.
120. При цьому, за даними протоколу судового засідання в режимі № 522385 від 22 грудня 2021 року, об 11:34:09 судом апеляційної інстанції було оголошено технічну перерву оскільки Окружний адміністративний суд м. Києва від`єднався від відеоконференції. О 12:04:52 суд апеляційної інстанції продовжив слухання справи і вирішив не оголошувати перерву у розгляді справи та ухвалив продовжити розгляд справи без участі представників відповідача, оскільки апеляційним судом було вчинено усі можливі дії щодо забезпечення судового засідання в режимі відеоконференції, однак Окружний адміністративний суд м. Києва з невідомих для суду причин від`єднався від відеоконференції та повторно не вийшов на зв`язок.
121. Враховуючи зміст наведених норм процесуального закону та зазначені у оскаржуваній постанові апеляційного суду обставини, колегія суддів не знаходить обґрунтованими доводи касаційної скарги відповідача щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині порушення права відповідача на участь у судовому засіданні.
122. Окрім того, колегія суддів зауважує, що ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року зупинено виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі №380/2696/21 до закінчення касаційного провадження.
123. З огляду на те, що за результатами касаційного розгляду, вирішено скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року з направленням справи №380/2696/21 на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду, тому Верховний Суд не вбачає підстав для поновлення виконання оскаржуваного судового рішення, відповідно до частини третьої статті 375 КАС України.
VІІ. Судові витрати
124. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Окружного адміністративного суду міста Києва задовольнити частково.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі №380/2696/21 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
3. Судові витрати розподілу не підлягають.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                    Н.В. Шевцова

Судді                                                                                                             М.І. Смокович

                                                                                                                      Н.А. Данилевич