ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4768/22 Справа № 932/6048/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов  І. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року та на додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання шлюбного договору недійсним, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання шлюбного договору недійсним. 
       В обґрунтування позову зазначив, що 10 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за реєстр. № 2077. 
       Відповідно до умов шлюбного договору, у разі розірвання шлюбу між подружжям, незалежно від ініціативи чоловіка або дружини, квартира АДРЕСА_1 , переходить у особисту приватну власність дружини. 
       Зазначена квартира належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В., за реєстр. № 864.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Це рішення залишено без змін Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року. 
       Після розірвання шлюбу право власності на квартиру зареєстровано державним реєстратором за ОСОБА_3 . 
       Позивач вважає, що шлюбний договір між відповідачами було укладено при існуванні невиконаних ОСОБА_1 зобов`язань за договорами позики, які були укладені між ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_1 – ОСОБА_5 .
       Так, між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір позики від 15.10.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 1370, на суму 184 000 Євро та 690 000 доларів США.
       19.09.2014 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 786, на суму 96 160 Євро та 129 250 доларів США.
       26.03.2015 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Черниш Є.В. за реєстр. № 201, на суму 343 750 доларів США.
       За вищевказаними договорами позики був переведений борг з ОСОБА_5 на ОСОБА_1 , згідно договорів про переведення боргу від 02.10.2015 р.
       Позивач зазначає, що на момент укладання шлюбного договору, зобов`язання ОСОБА_1 з повернення сум позики, не були виконані. У зв`язку з чим позивач звернувся 18 березня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2020 р., позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15.10.2012 року у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн., пеню у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн.; заборгованість за договором позики від 19.09.2014 року у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., заборгованість у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., пеню у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., пеню у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., упущену вигоду у розмірі 53 971 доларів США, 65 центів, що складає 1 754 618, 34 грн., упущену вигоду у розмірі 29 586 доларів США, 90 центів, що складає 831 096, 02 грн.; заборгованість за договором позики від 26.03.2015 року у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., пеню у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., упущену вигоду у розмірі 126 112 доларів США, 50 центів, що складає 3 542 500, 12 грн.
       На думку позивача, шлюбний договір укладений у період настання для відповідача ОСОБА_1 строку виконання зобов`язань за договорами позики у вигляді погашення заборгованості, тому цей правочин повинен ставитися під сумнів та має ознаки фраудаторного правочину, оскільки метою його вчинення є уникнення звернення стягнення на нерухоме майно та зниження платоспроможності відповідача.
       Шлюбний договір не може використовуватись сторонами з метою уникнення сплати боргу чи виконання судового рішення. Крім того, на момент укладання шлюбного договору діяла заборона на вчинення дій, спрямованих на відчуження у будь-який спосіб нерухомого майна – квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , однак незважаючи на таку заборону був укладений шлюбний договір, на підставі якого майно в подальшому вибуло з власності ОСОБА_1 та зареєстровано за колишньою дружиною – ОСОБА_3 . 
       Отже, оскаржуваний шлюбний договір, як вважає позивач, був укладений не з метою поділу майна, а з метою подальшого відчуження квартири, а тому шкодить інтересам кредитора, тобто відповідачі «вжили право на зло».
       Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати шлюбний договір від 10.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за рестр. № 2077, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним.
       Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_4 – ОСОБА_2 .
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання шлюбного договору недійсним — задоволено.
       Визнано шлюбний договір від 10.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за рестр. № 2077, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - недійсним.
       Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 гривень, 00 коп.
Не погодившись з вказаним рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Зазначає, що у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська вже перебувала аналогічна справа, предметом розгляду якої було визнання недійсним правочину. За результатами розгляду цієї справи було відмовлено позивачу ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог. Так, Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 200/12775/17-ц була надана оцінка спірним правовідносинам, та вказано, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що метою шлюбного договору є саме відчуження нерухомого майна, що свідчить про його удаваність, є помилковим. При цьому посилання судів на накладення ухвалою суду обтяження на спірну квартиру, є безпідставним, оскільки поділ майна подружжя не ставиться у залежність від обтяжень майна і не є його відчуженням. Вважає, що підстави позову відпали, оскільки квартира давно не перебуває у власності ОСОБА_3 , хоча й перейшла їй в порядку поділу майна подружжя по спірному шлюбному договору. З огляду на те, що предмет спору у справі № 932/6048/21 та № 200/1546/19 є аналогічними, тому існують підстави для закриття провадження у справі. 
       Також, просить застосувати строки позовної давності, оскільки у суді першої інстанції він не мав можливості заявити дане клопотання.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково.
       Судом першої інстанції встановлено, що 10 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., за реєстр. № 2077 (а.с. 5).
       Відповідно до п. 1.4. шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є будь-яке майно, що придбане (побудоване) подароване подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу або майно набуте подружжям під час шлюбу та зареєстроване на ім`я обох або одного з них, зокрема, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або спадкування, майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, житло, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу внаслідок його приватизації, а саме наступне нерухоме та рухоме майно: квартира АДРЕСА_1 .
       У разі розірвання шлюбу, незалежно від ініціативи чоловіка або дружини, квартира АДРЕСА_1 , переходить у особисту приватну власність дружину.
       Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.11.2015 року № 47705678, відповідач ОСОБА_1 набув право власності на означену квартиру на підставі договору дарування серія та номер р. № 864 бланк НАО 671371, виданий 16.11.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко І.В. (а.с. 10).
       Судом також встановлено, що 15 жовтня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 1370. Відповідно до змісту цього договору ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_5 отримала позику у розмірі 184 000, 00 Євро та 690 000 доларів США, 00 центів. Згідно п. 2 названого договору позики, ОСОБА_5 зобов`язалась повернути позику у строк не пізніше 15 квітня 2013 року. Факт укладення договору позики та передання коштів підтверджено також розпискою (а.с. 25).
       Згідно додаткової угоди від 25 квітня 2014 року, сторони виклали п. 1 договору позики у новій редакції та вказали суму позики 660 000 доларів США, 00 центів зі строком повернення до 15 липня 2014 року.
       Згідно додаткової угоди від 19 вересня 2014 року, сторони домовились викласти п. 1 договору позики у новій редакції та вказали суму позики у розмірі 705 000 доларів США, 00 центів та визначили строк повернення згідно графіку (а.с. 27).
       Крім того, 19 вересня 2014 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. за реєстр. № 786. За цим договором ОСОБА_5 була надано позика у розмірі 96 160 Євро та 129 250 доларів США, зі строком повернення до 28 грудня 2014 року (а.с. 31). 
       Факт укладання договору та передання коштів підтверджено розпискою (а.с. 32).
       Відповідно до додаткової угоди № 1 до вказаного договору позики, сторони погодились змінити п. 1, 2 договору позики та встановили суму позики у розмірі 101 330 Євро, 00 євро центів, та 140 250 доларів США, 00 центів. Пункт 2 викладено у новій редакції та встановлено графік повернення позики з кінцевою датою повернення не пізніше 30 червня 2015 року (а.с. 33).
       Згідно додаткової угоди № 2 від 02.10.2015 року, до договору позики за реєстр. № 786, сторони домовились викласти у новій редакції п. 1, 2 вказаного договору позики та змінити суму позики до розміру 79 958 Євро, 00 євро центів, та 77 625 доларів США, 00 центів та викласти п. 2 у новій редакції, встановивши строк повернення позики до 31 грудня 2015 року.
       Крім того, 26 березня 2015 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 201. За змістом п. 1 договору, позикодавець надав позичальнику позику у розмірі 343 750 доларів США, 00 центів, зі строком повернення не пізніше 30 листопада 2015 року (а.с. 35).
       Отже, між позивачем та ОСОБА_5 протягом жовтня 2012 р. – березня 2015 року укладено низку договорів позики.
       02 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір переведення боргу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 637.
       Відповідно до п. 1.1. цього договору, первісний боржник ( ОСОБА_5 ) переводить борг за Договорами позики, укладених між первісним боржником та кредитором ( ОСОБА_4 , а новий боржник – ОСОБА_1 приймає на себе зобов`язання за договорами позиками з усіма додатковими угодами та змінами до них, а саме:
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 15.10.2012 року, за реєстр. № 1370, розмір зобов`язання 675 000 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання – не пізніше 31 грудня 2015 року;
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 19.09.2014 р., за реєстр. № 786, розмір зобов`язання 79 958 Євро, 00 євро центів та 77 625 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання – не пізніше 31 грудня 2015 року;
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 26.03.2015 р., за реєстр. № 201, розмір зобов`язання 280 250 доларів США, 00 центів, зі строком виконання – не пізніше 31 грудня 2015 року.
       Відтак, 02.10.2015 року ОСОБА_1 став новим боржником перед кредитором ОСОБА_4 , за вищевказаними договорами позики, на загальну суму 1 032 875 доларів США, 00 центів та 79 958 Євро, 00 євро центів.
       Вказані зобов`язання відповідачем не були виконані, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звернувся 18 березня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором позики від 26.03.2015 року.
       31 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 15.10.2012 р.
       22 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 19.09.2014 року.
       Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2018 року були об`єднані в одне провадження цивільні справи за вказаними позовами ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 задоволені частково та стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15.10.2012 р. у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн., пеню у розмірі 675 000 доларів США, 00 центів, що становить 18 960 750, 00 грн.; заборгованість за договором позики від 19.09.2014 року у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., заборгованість у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., пеню у розмірі 79 958 Євро, що складає 2 599 434, 58 грн., пеню у розмірі 12 453 доларів США, 00 центів, що складає 349 804, 77 грн., упущену вигоду у розмірі 53 971 доларів США, 65 центів, що складає 1 754 618, 34 грн., упущену вигоду у розмірі 29 586 доларів США, 90 центів, що складає 831 096, 02 грн.; заборгованість за договором позики від 26.03.2015 року у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., пеню у розмірі 280 250 доларів США, 00 центів, що складає 7 872 222, 50 грн., упущену вигоду у розмірі 126 112 доларів США, 50 центів, що складає 3 542 500, 12 грн.
       Станом на момент розгляду справи № 932/6048/21 вказане рішення суду не виконано, доказів виконання відповідачем не надано.
       Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу від Римською А.В., за реєстр. № 2161, первісний кредитор – ОСОБА_4 передає новому кредиторові – ОСОБА_2 права вимоги, що належать первісному кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги, що належать первісному кредитору і стає новим кредитором за договорами позики від 15.10.2012 року, за реєстр. № 1370, від 19.09.2014 р., за реєстр. № 786 та від 26.03.2015 р., за реєстр. № 201. Відтак, ОСОБА_2 стала новим кредитором ОСОБА_1 та набула статусу позивача по даній справі внаслідок процесуального правонаступництва.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності не може бути предметом шлюбного договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям; шлюбний договір від 10 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поєднує у собі всі три елементи, які притаманні фраудаторним правочинам; у зв`язку із задоволення позову, з відповідачів стягнуто в солідарному порядку судовий збір, який поніс позивач при звернення до суду з даним позовом. 
       Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
       Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
       Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).
       Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України).
       Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
       З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
       Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
       Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (стаття 103 СК України).
       Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
       Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).
       Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина друга статті 97 СК України).
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
       – положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин;
       – у статті 103 СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору. З урахуванням того, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, то до недійсності шлюбного договору (його частини) підлягають застосуванню норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України;
       – для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору;
       – під змістом шлюбного договору розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити шлюбний договір (його частина), мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
       У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя.
       Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно).
       У постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-230цс14 зазначено, що: «стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
       Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
       Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:
       1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;
       2) заборона випливає із змісту акта законодавства;
       3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
       Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.
       Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.
       Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.
       У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
       Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.
       Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 755/19197/18 (провадження № 61-18343св19) зазначено, що: «норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 201/4255/16-ц (провадження № 61-9533св19) вказано, що: «норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.
       Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду про те, що майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності не може бути предметом шлюбного договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям є помилковим. 
       Однак, колегія суддів зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
       При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
       У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
       У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
       Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.        
       Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що шлюбний договір від 10 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поєднує у собі всі елементи, які притаманні фраудаторним правочинам, виходячи з наступного.
       Так, 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір переведення боргу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., за реєстр. № 637.
       Відповідно до п. 1.1. цього договору, первісний боржник ( ОСОБА_5 ) переводить борг за Договорами позики, укладених між первісним боржником та кредитором ( ОСОБА_4 , а новий боржник – ОСОБА_1 приймає на себе зобов`язання за договорами позиками з усіма додатковими угодами та змінами до них, а саме:
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 15.10.2012 року, за реєстр. № 1370, розмір зобов`язання 675 000 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання – не пізніше 31 грудня 2015 року;
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 19.09.2014 р., за реєстр. № 786, розмір зобов`язання 79 958 Євро, 00 євро центів та 77 625 доларів США, 00 центів, зі строком виконання зобов`язання – не пізніше 31 грудня 2015 року;
       -за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Черниш Є.В., 26.03.2015 р., за реєстр. № 201, розмір зобов`язання 280 250 доларів США, 00 центів, зі строком виконання – не пізніше 31 грудня 2015 року.
       Відтак, 02.10.2015 року ОСОБА_1 став новим боржником перед кредитором ОСОБА_4 , за вищевказаними договорами позики, на загальну суму 1 032 875 доларів США, 00 центів та 79 958 Євро, 00 євро центів.
       Судом першої інстанції вірно враховано часовий проміжок, коли було укладено спірний договір, а саме 10 липня 2017 року. У цей період кредитор ОСОБА_4 активно почав звертатися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2017 року було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
       З 18 березня 2016 року справа про стягнення заборгованості вже перебувала у провадженні суду, а у період з 31 жовтня 2017 року по 22 грудня 2017 року ОСОБА_4 подав ще 2 позови до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Отже, на цей період припадає активізація судового процесу щодо стягнення існуючої заборгованості з ОСОБА_1 .
       Відповідач, розуміючи, що кредитор почав активні дії з метою стягнення заборгованості, і розуміючи, що така заборгованість дійсно існує та підтверджена відповідними договорами позики, тобто ймовірність її стягнення є високою, почав вживати заходи з метою зниження своєї платоспроможності та унеможливлення звернення стягнення на будь-яке ліквідне майно.
       Саме у цей період було укладено оскаржуваний шлюбний договір, за яким подружжя надало квартирі статусу спільного сумісного майна подружжя, що випливає з п. 1.4. шлюбного договору. У шлюбному договорі було визначено, що у разі розірвання шлюбу спірна квартира переходить у особисту приватну власність дружини відповідача – ОСОБА_3 .
       Судом встановлено, що майже одразу після укладення шлюбного договору один із подружжя звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділу майна. Так, оскаржуваний договір укладено 10 липня 2017 року, а звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу мало місце 01 серпня 2017 року (справа № №200/12775/17), тобто через 21 день після укладення шлюбного договору.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, а в порядку поділу майна визнано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 – за ОСОБА_3 . Основною підставою для визнання права власності на квартиру за ОСОБА_3 в порядку поділу майна, став шлюбний договір від 10 липня 2017 року.
       Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що оскаржуваний шлюбний договір укладений саме у той час, коли боржник усвідомлював, що його майно, зокрема, квартиру, можуть примусово реалізувати для погашення існуючого боргу. На думку суду, дії відповідача ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними. Тому укладання шлюбного договору мало на меті не визначення правового режиму майна подружжя чи його розподілу у разі розірвання шлюбу, а уникнення звернення стягнення на належну відповідачу квартиру. 
        Суд першої інстанції також вірно врахував, що договір укладено, на той час, з близьким родичем – дружиною, коли шлюб ще не було розірвано. Посилання в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2017 р. про розірвання шлюбу, на те, що з 15.01.2017 року сторони проживають окремо, не завадило укласти шлюбний договір на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_1 . Так, суд звертає увагу, що за шлюбним договором ОСОБА_1 фактично погодився передати належну йому квартиру у приватну власність дружині. При цьому квартира є винятково вартісним і ексклюзивним майном, оскільки розташована у одному із центральних районів м. Дніпро та має загальну площу 266 кв.м., житлову 193,9 кв.м. Натомість у шлюбному договорі майже не встановлено рівноцінних зобов`язань дружини ОСОБА_3 . Отже, у суду є обґрунтовані сумніви в добросовісності передання такого майна у особисту власність колишній дружині. Наведена обставина також свідчить про те, що метою шлюбного договору було уникнення майнової відповідальності, що свідчить про фраудаторність цього правочину. 
       Що стосується ціни договору, то в даному випадку він є безоплатним для сторін, тобто найменш обтяжливим з точки зору сплати обов`язкових платежів, витрат на оформлення договору. В подальшому такий розподіл майна був формально легалізований рішенням суду про розподіл майна, однак це не спростовує висновку суду про фраудаторність правочину, оскільки у наявності є всі ознаки недобросовісності відповідача.
       Отже, наведені обставини у сукупності свідчать про те, що сторони шлюбного договору, вчиняючи оскаржуваний правочин, мали на меті не реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором, а намагалися запобігти зверненню стягнення на належне ОСОБА_1 майно, оскільки останній розумів, що при такій критичній сумі заборгованості перед ОСОБА_4 , державний чи приватний виконавець буде мати повне право звернути стягнення на все належне відповідачу майно, в тому числі й коштовне і вартісне, зокрема, автомобілі, квартири, нежитлові приміщення тощо.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_1 діяв на шкоду майновим інтересам кредитора ОСОБА_4 , а отже «вжив право на зло».
       Верховний Суд у Постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 наголосив, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються також дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
       Доводи апелянта про те, що Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 200/12775/17-ц було підтверджено, що метою шлюбного договору не було саме відчуження майна, і це не може свідчити про його удаваність, судом не приймаються.
       Так, відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
       В даному випадку суд дійсно не вбачає ознак того, що даний правочин є удаваним, однак судом встановлено зовсім інші підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним. Незважаючи на те, що договір не є удаваним, і сторони намагались надати цьому договору формальних ознак законного (легітимного) правочину, суд вбачає наявність елементів фраудаторного правочину, тобто шлюбний договір вчинений на шкоду інтересам кредитора, за умов, коли ОСОБА_1 загрожувало стягнення істотної суми заборгованості.
       Стосовно доводів апелянта про те, що квартира давно не перебуває у власності ОСОБА_3 і позивач звернув стягнення на цю квартиру, суд вказує, що у даному спорі досліджується питання законності шлюбного договору та відповідності його вимогам ст. ст. 13, 203, 204, 215 ЦК України. Факт подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб, правового значення для даного спору не має. З приводу внесення квартири до статутного капіталу, звернення на неї стягнення ОСОБА_4 , суд не приймає такі доводи, оскільки відповідач не надав жодного доказу, що кредитор задовольнив свої вимоги за рахунок звернення стягнення на квартиру. Такі твердження відповідача є лише припущеннями.
       Посилання апелянта на те, що відносно квартири було встановлено обтяження у вигляді заборони відчуження, однак у Постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року № 200/12775/17-ц вказано, що це не є перешкодою для реєстрації права власності за ОСОБА_3 , не стосується даного спору, оскільки предметом судового розгляду не є правовірність вчинення реєстраційних дій, а ставиться під сумнів підстави набуття права власності на квартиру за ОСОБА_3 та відчуження її з метою уникнення звернення стягнення.
       Суд вказує, що дійсно сам шлюбний договір не є підставою для набуття права власності відповідачкою на спірну квартиру, оскільки зі змісту цього договору не вбачається дій, спрямованих на відчуження квартири, а лише встановлений правовий режим спільного сумісного майна. Проте суд додатково акцентує увагу, що сторони закріпили в оскаржуваному договорі положення, згідно з яким квартиру, яка була виключно особистою власністю ОСОБА_1 , віднесли до спільної сумісної власності подружжя, хоча особиста приватна власність не підлягає розподілу між подружжям (ні за законом, ні за договором). В подальшому такий шлюбний договір став підставою для «узаконення» розподілу, і рішенням суду було визнано право власності на особисте приватне майно чоловіка за дружиною. Наведені обставини можуть бути підставою для перегляду судового рішення про розірвання шлюбу та поділу майна за нововиявленими обставинами.
       Одночасно з цим, визнання недійсним правочину з ознаками фраудаторності не ставиться в залежність від того, чи вибуло майно саме за цим договором, оскільки такий договір може мати проміжний характер і встановлювати лише правовий режим майна подружжя. Проте судом встановлено, що шлюбний договір від 10 липня 2017 року вчинено на шкоду інтересам кредитора, оскільки в даному випадку цей договір був передумовою оформлення права власності на іншу особу (близького родича), тобто виведення майна з під можливого стягнення.
       Доводи апелянта про те, що є підстави для закриття провадження у справі, є необґрунтованими, тому що у даній справі та у справі № 200/1546/19 збігаються сторони і предмет спору, однак позов заявлений з інших підстав, а саме з підстав фраудаторності оскаржуваного правочину. Тому судом правомірно продовжено розгляд справи та ухвалено рішення. Всі інші доводи відповідача не спростовують висновків суду.
       Щодо заяви апелянта про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне. 
       Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
       Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (постанови ВСУ від 24.06.2015 № 6-738цс15, від 18.03.2015 № 6-25цс15).
        Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14) та повинна містить вичерпні обґрунтування щодо позовних вимог (ухвала ВССУ від 02.09.2015 р. № 6-246цс14).
        Заява про застосування позовної давності може бути також розглянута в апеляційному суді, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 № 6-246цс14).
       У випадку, якщо відповідач не знав про судовий процес або не був належним чином повідомлений про дати розгляду справи судом першої інстанції і, таким чином, був позбавлений можливості реалізувати свої права, передбачені ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідач не позбавлений можливості подати заяву про застосування строку давності в суді апеляційної інстанції.
       Апеляційним судом встановлено, що відповідач був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, подавав відзив на позовну заяву, неодноразово подавав різні клопотання, приймав участь у судових засіданнях. Однак, відповідач не заявляв в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності тиа не був позбавлений можливості реалізувати свої права, передбачені ч. 3 ст. 267 ЦК України. Тому відповідач позбавлений можливості подати заяву про застосування строку давності в суді апеляційної інстанції .
       Щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 908 гривень, 00 коп, колегія суддів зазначає наступне.
       Статтею 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу.
       У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
       1) у разі задоволення позову - на відповідача;
       2) у разі відмови в позові - на позивача;
       3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Оскільки позовні вимоги були задоволені повністю, колегія суддів вважає, що слід стягнути з відповідачів на користь позивача належним чином підтвердженої суми судового збору у розмірі 908, 00 грн.
       Однак, судом першої інстанції помилкового стягнуто суму судового збору в солідарно порядку, оскільки відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 № 10 “Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах” солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.        
       Враховуючи вищевикладене, рішення суду необхідно змінити і виключити з нього посилання на те, що майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності не може бути предметом шлюбного договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям; додаткове рішення суду слід скасувати та стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 454 гривень, з кожного.
       Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні тільки в частині мотивів задоволення позову, тому відсутні правові підстави компенсації апелянту сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити частково.
       Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року в частині мотивів задоволення позову — змінити.
       Виключити із мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності не може бути предметом шлюбного договору, оскільки не підлягає поділу між подружжям.
       В решті рішення залишити без змін.
       Додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2022 року — скасувати, стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 454 гривень, з кожного.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

       Судді: