Головуючий у І інстанції Волошин В.О.
Провадження №22-ц/824/7580/2022                                                                  Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
      15 вересня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:          Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                               Гуля В.В., Мельника Я.С.,
              при секретарі:                     Ковтун М.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у справі за позовом Адміністрації Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання виселитись та  знятись з реєстрації із службової квартири,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулася доШевченківського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила суд  зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виселитись із службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знятись з реєстрації за адресою службової квартири: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі та був звільнений з неї 06.08.2019 Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 06.08.2019 № 805-ОС і виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 20.08.2019 відповідно до Наказу Голови Державної прикордонної служби України від 20.08.2019 № 857-ОС.
Під час проходження військової служби у Білгород-Дністровському прикордонному загоні відповідач та члени його сім`ї були забезпечені службовим житлом (двокімнатна квартира житловою площею 53,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначена квартира була виключена зі складу службового житла та приватизована членами сім`ї ОСОБА_1 . Власниками є дружина відповідача ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_3 . 
В подальшому ОСОБА_1 було переведено для проходження військової служби до Адміністрації Державної прикордонної служби України, де він був забезпечений службовою житловою площею, для тимчасовогопроживання на період проходження служби, у вигляді 2-кімнатної службової квартири АДРЕСА_1 на родину з 3-х осіб: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (відповідно до витягу з розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02.04.2018 за № 199, а також витягу із протоколу № 72 спільного рішення Адміністрації та житлової комісії Державної прикордонної служби).
Після звільнення з військової служби та виключення з усіх видів забезпечення ОСОБА_1 листом АДПСУ від 08.01.2020 за вих. № 0.704-187/0/6-20 було повідомлено про необхідність здачі службового житла (службової квартири АДРЕСА_1 ) та запропоновано у добровільному порядку вивільнити та здати зазначене службове житло.
Однак відповідачами вищевказані законні вимоги позивача були проігноровані і жодних дій на виконання цих вимог відповідачами не вчинено.
Квартира АДРЕСА_1 була закуплена АДПСУ в 2017 році на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2017 року, право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності - 24023494, форма власності - державна, власник - Адміністрація Державної прикордонної служби України. 
Розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 11.01.2018 № 4 зазначену квартиру було включено до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України. 
Позивач у позові зазначив, що невиконанням відповідачами законних вимог АДПСУ по звільненню службового житла порушуютьсясоціальні права інших військовослужбовців та членів їх сімей, які перебувають на обліку та у списках осіб, що потребують отримання службового житла. Зокрема, на даний час на квартирному обліку та в списках осіб, що потребують отримання службового житла в Адміністрації Держприкордонслужби перебуває 1 230 військовослужбовців, які не забезпечені житлом, з яких 534 - в списках осіб, що мають право на забезпечення службовим житлом.
Зважаючи на факт невиконання відповідачами у добровільному порядку законних вимог позивача, останній і звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 виселитися із службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 .  
Зобов`язано ОСОБА_2 знятися з реєстрації за адресою службової квартири: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України судовий збір у розмірі 700 грн. 66 коп.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що висновки суду не відповідають положенням ст.124 ЖК Української РСР, згідно якої робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Позивач зазначив, що враховуючи положення статей 124 та 125 ЖК Української РСР, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача не є обґрунтованим та спростовується тим, що під час проходження військової служби в Білгород-Дністровському прикордонному загоні ОСОБА_1 та члени його сім`ї були забезпечені службовим житлом (двокімнатна квартира житловою площею 53,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2 ).
Зазначена квартира була виключена зі складу службового житла та приватизована членами сім`ї ОСОБА_1 , а саме відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того, суд взяв до уваги загальний строк військової служби ОСОБА_1 , а не строк, який він пропрацював в установі, що надала йому службове жиле приміщення, як це визначено статтею 125 ЖК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.
В судовому засіданні представник Адміністрації Державної прикордонної служби України Бєляєв В.М. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шовкун С.І., проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач Адміністрація Державної прикордонної служби України є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 грудня 2017 року (а.с.11-18).
Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за № 4 від 11 січня 2018 року вищевказана квартира АДРЕСА_1 була включена до складу службових жилих приміщень позивача (а.с.19).
Також встановлено, що на підставі Протоколу № 72 спільного рішення Адміністрації та житлової комісії Державної прикордонної служби України від 05 лютого 2018 року за № 72 та Розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02 квітня 2018 року за № 199 (а.с.21, 22) відповідачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була надана службова квартира АДРЕСА_1 .
06 серпня 2019 року з ОСОБА_1 було припинено контракт та звільнено з військової служби (а.с.23); 20 серпня 2019 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.24).
Після звільнення з військової служби та виключення з усіх видів забезпечення ОСОБА_1 листом АДПСУ від 08.01.2020 за вих. № 0.704-187/0/6-20 було повідомлено про необхідність здачі службового житла (службової квартири АДРЕСА_1 ) та запропоновано у добровільному порядку вивільнити та здати зазначене службове житло (а.с.20). Відповідачами вищевказані вимоги позивача невиконані.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що після звільнення ОСОБА_1 з військової служби, він та члени його сім`ї неправомірно займають службове житло і не бажають виселятися у добровільному порядку.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Частиною 1 ст. 125 цього Кодексу визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (ч. 1 ст. 126 ЖК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).
У свою чергу відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.
У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 р., п. 63).
Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У постанові від 17.04.2020 року у справі №463/6203/17 Верховним Судом зазначено наступне:
«Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок), військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно з пунктами 2.1, 2.6 Інструкції військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України.
Відповідно до пункту 2.12 Інструкції службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пункті.
Згідно з пунктами 2.15, 2.16 Інструкції наймач службового житлового приміщення має проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї.
Відповідно до пункту 2.21 Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК України).
Системний аналіз наведених вище норм права, дає підстави дійти висновку про те, що права членів сім?ї військовослужбовця є похідними від права останнього на користування службовим житловим приміщенням. За таких обставин, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у службовому приміщенні, яке надано військовослужбовцю на час виконання ним обов`язків військової служби за місцем проходження ним військової служби, у разі переміщення такого військовослужбовця по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, зобов?язані також звільнити службові житлові приміщення, які вони займали разом з військовослужбовцем за попереднім місцем служби.
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв?язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України.
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому Верховний Суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання в право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суди першої та апеляційної інстанцій висловилися, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети».
Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу в органах державної прикордонної служби, на цей час є військовим пенсіонером, має військову вислугу 34 роки 6 місяців. 
Також встановлено, що ОСОБА_1 не забезпечений іншим житлом, а посилання позивача на отриману ним квартиру у м. Білгород-Дністровському не свідчать про його забезпеченість іншим житлом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що власниками даної квартири є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_1 жодного відношення до даного житла не має. Крім того, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 серпня 2020 року.
Таким чином, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 не забезпечений іншим житлом, прослужив в органах прикордонної служби більше 30 років, виселення його із наданої йому у 2018 році службової квартири без надання іншого житла становитиме для нього надмірний тягар, що свідчитиме про непропорційне втручання у його право на житло, навіть за умови доведеності суспільної необхідності для виселення відповідачів.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 виселитись із службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 та знятись з реєстрації за вищевказаною адресою є законним та обґрунтованим, оскільки позбавлення відповідача та його неповнолітнього сина житла буде неспіврозмірним втручанням в їх особисте життя і невідповідатиме переслідуваній легітимній меті та суспільній необхідності.
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції в частині незастосування судом положень ст.ст. 124, 125 ЖК Української РСР. Разом з тим, ці доводи не спростовують обгрунтованості висновків суду в частині того, що виселення відповідачів зі службової квартири без надання їм іншого житла у даній справі становитиме неспіврозмірне втручання в їх особисте життя і невідповідатиме законній меті та суспільній необхідності, що, власне, і стало підставою для відмови у задоволенні позову.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України - без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

    Головуючий: 
 
    Судді: