У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 155/752/19
провадження № 51-1893 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного 
кримінального суду у складі:
 
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 червня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,                                     не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК), та призначено йому покарання                                    у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. 
 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто                                   з ОСОБА_5 в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди 50 000 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 червня 2022 року зазначений вирок залишено без змін.
 
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 квітня 2019 року близько 15:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого  проживання в буд. АДРЕСА_1 під час сварки з ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, настання яких  хоча і не бажав, але свідомо припускав, використовуючи дерев`яне поліно як знаряддя вчинення злочину, завдав ОСОБА_7 численних ударів у голову, по тулубу та кінцівках, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала смерть потерпілого.
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушує питання про їх перегляд в касаційному порядку. Вважає, що в діях її підзахисного відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК, натомість його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 цього Кодексу. Вважає, що тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого, було результатом його падіння.
 
Суд, перевіривши касаційну скаргу та копії судових рішень стосовно ОСОБА_5 , дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, проте перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
 
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
 
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що  суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
 
При цьому за приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 цього Кодексу. 
 
За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Зазначені вимоги судами попередніх інстанцій було дотримано в повному обсязі.
 
Доводи захисника щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 колегія суддів вважає необгрунтованими.
 
За версією сторони захисту смерть потерпілого настала через необережність засудженого. 
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 , діючи навмисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та при цьому передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, завдав ударів по голові, тулубу та кінцівках ОСОБА_7 , чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили його смерть.
 
Встановлені місцевим судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення ґрунтуються на аналізі доказів, досліджених і ретельно перевірених у судовому засіданні, зокрема: показань свідка                       ОСОБА_8 , яка прибувши на місце події 22 квітня 2019 року, побачила, що                      ОСОБА_5 сидів на дивані, а потерпілий лежав під столом, оглянувши останнього, вона виявила, що він помер; показань свідка ОСОБА_9 про те, що 22 квітня                2019 року, зайшовши до будинку ОСОБА_5 , побачив у ньому безлад, а на підлозі під столом лежав ОСОБА_7 , при цьому, фельдшерка, яка прибула на місце події, оглянувши потерпілого, повідомила, що він мертвий; довідки про причину смерті від 23 квітня 2019 року № 29, згідно з якою смерть ОСОБА_7 настала внаслідок закритої тупої травми грудної клітки, забою серця; висновку експерта від 12 червня 2019 року № 29, відповідно до якого у  ОСОБА_7 виявлено рани волосяної частини голови із синцем навколо них, садна і синці на обличчі, обширні синці тулуба та кінцівок, синці із саднами та раною в ділянці правого кульшового суглоба, крововиливи в м`які тканини голови, грудної стінки, відповідно до синців на шкірі, переломи ребер, крововиливи в легені та в серцевий м`яз. Смерть ОСОБА_7 настала внаслідок закритої тупої травми грудної клітки із забоєм серця та легень (основна причина смерті), яка супроводжувалась переламами ребер з обох сторін, обширними крововиливами в м`які тканини грудної клітки, тканину легень та в серцевий м`яз, що ускладнились гострою серцевою недостатністю та рефлекторною зупинкою серця (безпосередня причина смерті). Переломи ребер, рани волосяної частин голови садна та синці тулуба та кінцівок, крововиливи в м`які тканини голови та грудної клітки, розчавлення м`яких тканин в ділянці правого кульшового суглобу виникли внаслідок дії тупого , твердого предмета з обмеженою по ширині або площі, контактуючою поверхнею, яка мала горбистість; інших доказів, які досліджено під час судового розгляду.
 
Разом з цим, як вбачається з копії вироку, експерт ОСОБА_10 в судовому засіданні повністю підтримав наданий ним висновок від 12 червня 2019 року та виключив можливість отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 внаслідок падіння, тому доводи захисника у цій частині є безпідставними.
 
Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
 
Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.
 
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю щодо настання смерті потерпілого. 
 
На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
 
Надаючи оцінку всім обставинам кримінального провадження, суд урахував сукупність досліджених обставин про спосіб, силу й локалізацію завдання ударів потерпілому, їх кількість та негативні наслідки, які настали, що свідчить про умисел ОСОБА_5 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , які спричинили його смерть.
 
Що стосується наслідку у виді смерті потерпілого, то її настання свідчить про  необережну форму вини ОСОБА_5 , оскільки він не бажав та не допускав такого наслідку, проте міг і повинен був усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого внаслідок своїх злочинних дій.
 
Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_5 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та виключають можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК.
 
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
 
На виконання положень ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
 
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що доводи апеляційної скарги, які аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_5 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому,  що висновок суду першої інстанції про винуватість              ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є грунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, а відтак, суд правильно кваліфікував дії останнього саме за ч. 2 ст. 121 КК.  
 
Таким чином, суди дійшли обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, правильність кваліфікації його дій та відсутність будь-яких підстав для їх перекваліфікації на ч. 1 ст. 119 КК. З таким рішенням погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
 
Отже, оскільки касаційна скарга захисника не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, згідно з п. 2                     ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від                          29 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 червня                        2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                          ОСОБА_3