ПОСТАНОВА 
іменем України

11 жовтня 2022 року                                                         м. Кропивницький

справа № 395/952/21
провадження № 22-ц/4809/946/22 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Письменного О.А.,
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач –    ОСОБА_1 , 
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція Ятрань»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2022 року у складі судді  Орендовського В.А.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція Ятрань» (далі по тексту - ТОВ «МТС Ятрань») про розірвання договору оренди, визнання недійсним та стягнення несплаченої орендної плати і пені.
В обґрунтування позову посилалася на те, що за життя ОСОБА_3 13 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «МТС Ятрань» укладено договір оренди землі №231 щодо земельної ділянки розміром 5,34 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КР №012900, виданого Новомиргородською РДА. Вказана земельна ділянка розташована на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, орендна плата за договором оренди складала 2 % від нормативної грошової оцінки об`єкту оренди. Вказаний договір оренди землі укладений строком на 10 років, набирав чинності з дня державної реєстрації договору та зареєстрований в Новомиргородському відділі КРФ ДП 03 квітня 2007 року за №29. 20 березня 2009 року розмір орендної плати було змінено з 2% на 3% (п.4.2 договору). Зміни були викладені у письмовій формі у вигляді додатку №1. 27 серпня 2014 року вказану земельну ділянку розміром 5,34 га було поділено на дві земельні ділянки з присвоєнням двох кадастрових номерів, оскільки була розділена дорогою загального користування. У зв`язку з цим ОСОБА_3 отримала два свідоцтва про право власності на земельні ділянки, а саме № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 площею 2,8899 га та 2,4472 га відповідно, загальною площею 5,3371 га. У подальшому 10 вересня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 13 листопада 2006 року №231, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2023 року. Вказана додаткова угода зареєстрована у Державному реєстрі речових прав від 10 жовтня 2014 року за №27930825 та від 30 січня 2015 року за №3293198. Додаткова угода була підписана позивачем, як представником за довіреністю від імені ОСОБА_3 . Вказувала, що, підписавши додаткову угоду, позивачка, як і її довіритель, розраховували, що орендна плата за вищевказану земельну ділянку у 2014 році буде становити 8505,31 грн. Саме про таку суму вона домовилася з відповідачем. І саме таку суму відповідач сплатив, а позивач отримав за оренду земельної ділянки за 2014 рік. Незважаючи на те, що договір оренди і додаткова угода до нього були складені від імені попереднього власника - ОСОБА_3 , кошти за договором оренди отримувала вона, як представник  ОСОБА_3 . Підписавши додаткову угоду, якою було змінено лише строк договору, ОСОБА_1 самого договору оренди не бачила, з його умовами не знайомилась. Відповідач запевнив, що у подальшому вартість орендної плати буде збільшуватися пропорційно до нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Проте, з 2018 року орендар перестав платити орендну плату. Спочатку пояснював це відсутністю коштів, а згодом заявив, що у разі, якщо позивач не продовжить дію договору оренди ще на 10 років він їй орендну плату не заплатить. В іншому ж випадку орендна плата буде виплачена у раніше обумовленому обсязі. Той факт, що саме про вищевказаний розмір орендної плати домовлявся позивач з відповідачем в момент підписання додаткової угоди свідчать і подальші виплати відповідача у розмірі 10000 грн за 2015 рік, а за 2016 та 2017 роки - по 13000 грн. Відповідач збільшував розмір орендної плати пропорційно до нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Оскільки нормативно-грошова оцінка зданої в оренду земельної ділянки з 2016 року не змінювалася, то позивач мав б отримувати орендну плату у розмірі по 13000 грн за 2018-2020 роки. Отже, заборгованість зі сплати орендної плати складає 39000 грн (13000 грн х 3 роки), пеня за несвоєчасну виплату орендної плати - 13169,98 грн, всього заборгованість складає 52169,98 грн. Попередній власник земельних ділянок - ОСОБА_3 , 1929 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 позивач став власником двох земельних ділянок: земельної ділянки з кадастровим номером 3523883200:03:000:2512 площею 2,8899 гектара, нормативна грошова оцінка – 109160,41 грн, та земельної ділянки з кадастровим номером 3523883200:03:000:2513 площею 2,4472 га, нормативна грошова оцінка - 91800,34 грн, які розташовані на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Вказані земельні ділянки належать ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2015 року №2-111 та №2-2015. Крім того, позивач вказував, що додаткова угода до договорів оренди була укладена під впливом обману щодо розміру орендної плати, тому має бути визнана недійсною в частині орендної плати на підставі ст.230 ЦК України.
Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.158-161), просила суд:
- визнати недійсним пункт 2 додаткової угоди від 10 вересня 2014 року до договору оренди землі №231, яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав за №27930825 від 10 жовтня 2014 року та №3293198 від 30 січня 2015 року; в частині залишення пункту 4.2. договору оренди землі №231, укладеного 13 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «МТС Ятрань», зареєстрованого у Новомиргородському відділі КРФ ДП 03 квітня 2007 року за №629 у редакції: «Щорічний розмір орендної плати складає 3 (три) відсотки від грошової оцінки об`єкту оренди, що визначається відповідно до законодавства України»; 
- викласти п.4.2 договору оренди у такій редакції: «4.2 Розмір орендної плати: 4.2.1 розмір орендної плати за 2014 рік становить 8505,31 (після виплати орендарем податків і зборів); 4.2.2 розмір орендної плати за 2015 рік становить 10000 (після виплати орендарем податків і зборів); 4.2.3 щорічний розмір орендної плати з 2016 по 2023 рік включно становить 13000 грн (після виплати орендарем податків і зборів);
- розірвати договір оренди землі №231, укладений 13.11.2006 між ОСОБА_3 та ТОВ «МТС Ятрань», зареєстрований в Новомиргородському відділі КРФ ДП 03 квітня 2007 року за №29 та додаткову угоду до нього від 10 вересня 2014 року, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав за №728883 від 07 жовтня 2014 року та №8557129 від 29 січня 2015 року; 
- стягнути з ТОВ «МТС Ятрань» заборгованість з орендної плати у розмірі 39000 грн та пеню за несвоєчасну виплату орендної плати у розмірі 13169,98 грн.
Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2022 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Браверман Владислав Олександрович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.
Представник відповідача адвокат Федоров З.Ф. направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2022 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.
У судовому засіданні апеляційного суду, яке відбулося у режимі відеоконференції, представник позивача адвокат Браверман А.В. підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Представник відповідача адвокат Федоров З.Ф. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 13 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «МТС Ятрань» укладено договір оренди землі №231, зареєстрований у Новомиргородському відділі КРФ ДП 03 квітня 2007 року за №29 (а.с.13-16). 
За умовами зазначеного договору ОСОБА_3 передала в оренду строком на 10 років ТОВ «МТС Ятрань» земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 5,34 га, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР №012900, виданого Новомиргородською РДА, яка розташована на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. За користування вказаною земельною ділянкою ТОВ «МТС Ятрань» зобов`язалось сплачувати орендну плату у розмірі 2% від грошової оцінки орендованої землі. Нормативна грошова оцінка об`єкта оренди на момент укладення договору складала 55891,00 грн.
20 березня 2009 року сторонами вказаного договору оренди землі внесено зміни до п.4.2 цього договору, зокрема змінено розмір орендної плати з 2% на 3%, що підтверджується додатком №1 до договору (а.с.17).
10 вересня 2014 року була укладена додаткова угода до вказаного договору оренди земельної ділянки, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31.12.2023. Вказана додаткова угода зареєстрована у Державному реєстрі речових прав за №7288883 від 07 жовтня 2014 року та №8557129 від 29 січня 2015 року (а.с.19-22).
27 серпня 2014 року земельну ділянку розміром 5,34 га було поділено на дві земельні ділянки з присвоєнням двох кадастрових номерів у зв`язку з тим, що вона розділена дорогою загального користування. ОСОБА_3 за життя отримала два свідоцтва про право власності на земельні ділянки: за № НОМЕР_1 площею 2,8899 га та за № НОМЕР_2 площею 2,4472 га, загальною площею 5,3371 га. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09.01.2015 серії НОМЕР_3 (а.с.28).
Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 13 серпня 2015 року, зареєстрованих у реєстрі за №2-111та №2-112, ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки з кадастровим номером 3523883200:03:000:2512, площею 2,8899 га, та земельної ділянки з кадастровим номером 3523883200:03:000:2513 площею 2,4472 га, які розташовані на території Канізької сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 (а.с.29-31, 33-35).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. 
Відповідно до ст.22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.
Згідно зі  ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» одним з головних прав орендодавця є право на отримання ним орендної плати у встановленому розмірі, формі, у визначений строк та у визначеному місці. Несплата або неповна чи несвоєчасна сплата орендарем орендної плати за користування земельною ділянкою є порушенням договору оренди, за виключенням випадків, коли орендодавець доведе відсутність своєї вини. Систематичний характер таких порушень є підставою для розірвання такого договору на вимогу орендодавця.
Відповідно до вимог ст.ст.610, 612, 614 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Стаття 651 ЦК України передбачає, що розірвання договору можливо лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може розірвати договір на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.
Згідно зі ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним Кодексом України та іншими законами України. Істотним слід вважати таке порушення договору, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення мети договору. 
Метою укладеного позивачем спірного договору оренди та додаткової угоди до нього є отримання орендної плати за користування землею.
Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що відповідач не виконав свої зобов`язання, а саме не виплатив орендну плату за 2018-2020 роки по 13000 грн за кожний рік, у зв`язку з чим повинен сплатити їй заборгованість по орендній платі у розмірі 39000 грн та пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 13169,98 грн (а.с.26-27).
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про безпідставність таких доводів позивача, оскільки у період з 2018 року по 2020 рік щорічний розмір орендної плати, з урахуванням змін до договору оренди землі від 13 листопада 2006 року №231, складав 3% від грошової оцінки об`єкту оренди; такий розмір орендної плати визначений за взаємною згодою сторін при укладенні договору оренди землі.
Пунктом 4.3. договору оренди визначено, що орендна плата вноситься орендарем щорічно після збирання врожаю, але у будь-якому випадку не пізніше 31 грудня поточного року. При цьому, згідно з п.4.10 договору оренди орендар має право вносити орендну плату наперед за будь-який термін.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов спірного договору станом на 01 січня 2018 року відповідачем сплачено поточну орендну плату та орендну плату наперед за майбутній період у розмірі 25556,24 грн, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 17.02.2015 №13, від 10.11.2015 №217, від 10.11.2015 №218, від 21.03.2016 №213, від 19.12.2016 №672, від 31.03.2017 №87, від 15.11.2017 №350 та відомістю на виплату грошей від 17.02.2015 №39 (а.с.87-96).
Відповідачем у період з 2018 рік по 2020 рік здійснювалось нарахування грошових коштів. Станом на 01 січня 2021 року розмір орендної плати, сплаченої за майбутній період, складав 10049,98 грн, тобто, систематична несплата орендної плати відсутня, оскільки орендна плата була сплачена попередньо у порядку, передбаченому п.4.10. договору (а.с.98).
Договір оренди, зокрема його п.4.10, не містить імперативного припису, який би встановлював заборону для орендаря сплачувати орендну плату наперед. 
Тобто, ТОВ «МТС Ятрань» зобов`язане сплачувати ОСОБА_1 орендну плату за кожен рік користування земельною ділянкою до 31 грудня відповідного року, у якому здійснюється таке користування, або достроково у будь-який час, починаючи з часу набрання договором чинності. Несплата орендарем орендної плати до кінця поточного року, у якому він користувався земельною ділянкою, є порушенням умов договору за виключенням випадків, коли орендна плата сплачена авансом у попередні періоди (роки).
Отже правильним є висновок місцевого суду, що сплата орендної плати до спливу встановленого договором строку, в рахунок майбутніх періодів користування, але в межах строку дії договору, не суперечить змісту зобов`язання орендаря.
Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України «Про оренду землі».
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 року у справі №321/329/17 (провадження № 61-16545св18).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи відсутність порушення відповідачем строків виплати орендної плати (строків виконання грошового зобов`язання) за спірним договором оренди землі, та будь-яких належних та допустимих доказів порушення відповідачем умов укладеного договору оренди землі та невиконання обов`язків, передбачених ст.ст.24, 25 Закону України «Про оренду землі», відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача неустойки у виді пені, та як наслідок розірвання договору оренди землі і додаткової угоди.
Крім того, апеляційний погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставністьпозову в частині визнання недійсним пункту 2 додаткової угоди до договору оренди землі №231 від 13 листопада 2006 року, яка була укладена 07 жовтня 2014 року та зареєстрована у реєстрі за №7288883 та №8557129 від 29січня 2015 року, оскільки позивачем не доведено введення відповідачем орендодавця в оману стосовно розміру орендної плати.
Частина перша статті 230 ЦК України передбачає, що у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), а саме істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом, то такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування
Згідно з пунктом 12.1 договору оренди землі №231, укладеного 13 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «МТС Ятрань», усі зміни та доповнення до договору дійсні в тому випадку, якщо вони виконані в письмовій формі і підписані особами, уповноваженими сторонами. Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_3 як договір оренди землі №231, укладений 13 листопада 2006 року, так і додаткові угоди до нього не оспорювала, розмір орендної плати встановлено договором на рівні 3% від нормативної грошової оцінки землі та не оспорювалось сторонами, як не оспорювався сторонами і п.4.10 договору про право орендаря на внесення орендної плати наперед за будь-який термін.
Тобто, такі умови встановлені договором оренди і додаткових погоджень між сторонами не потребують.
Крім того, слід зазначити, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 2 додаткової угоди від 10 вересня 2014 року до договору оренди землі №231, укладеного 13.11.2006, та яка є його невід`ємною частиною, викладення пункту 4.2 договору оренди землі №231 в іншій редакції та позовні вимоги про розірвання договору оренди і стягнення заборгованості з орендної плати є взаємовиключними.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами, норми матеріального права та дійшов обґрунтованого за встановлених обставин в межах заявлених позовних вимог висновку про відмову у їх задоволенні у зв`язку із необґрунтованістю. 
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі  статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 червня 2022 року- без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова 

О.А. Письменний