ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5422/22 Справа № 204/8104/21 	  	Головуючий у першій інстанції: Черкез Д.Л. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Єлізаренко І.А., Свистунової О.В., 
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Держави Україна, в особі Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро),  ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,– 

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року в справі №204/4786/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 3225507,48 грн., судовий збір у розмірі 5597,44 грн., а разом 3231104,92 грн. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року залишено без змін. Тобто, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року в справі №204/4786/16-ц набрало законної сили 09 березня 2017 року. У зв`язку з добровільним невиконанням ОСОБА_2 рішення суду, позивач для примусового виконання рішення суду отримав виконавчий лист та звернувся до державної виконавчої служби про примусове його виконання. Наразі в провадженні державного виконавця Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Твердохліб Н.П. перебуває виконавче провадження ВП №59542866, яке відкрито 12 липня 2019 року на підставі виконавчого листа №204/4786/16-ц, виданого 27 березня 2017 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська. Разом з тим, рішення суду й досі не виконано навіть частково. Вважає, що за таких обставин в обох відповідачів у цій судовій справі – Держави Україна в особі Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ОСОБА_2 перед ним виникли обов`язки з відшкодування йому шкоди у вигляді 3% річних та інфляційних втрат, які, на його думку, підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача. Вважає, що невчинення посадовими особами відділу державної виконавчої служби (державними виконавцями, в провадженні яких перебувало виконавче провадження) всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування державою йому майнової шкоди в розмірі індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Протиправною бездіяльністю відділу ДВС позивачу, як стягувачу, спричинено збитки, які він просить суд відшкодувати з держави Україна. Рішення суду не виконувалось відповідачем ОСОБА_2 , таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Період, за який необхідно здійснювати нарахування, в межах 3-х річного строку позовної давності та з урахуванням дати звернення позивача до суду з цим позовом, - з 21 жовтня 2018 року по 20 жовтня 2021 року. У листі ДВС зазначено, що сума боргу ОСОБА_2 становить 3221639,88 грн. При цьому, він також зменшує суму цього боргу на 13215,00 грн., яку вважає зарахованою ним як зустрічні вимоги між ним та відповідачем ОСОБА_2 . Тобто, сума боргу становить 3208154,00 грн. За розрахунками позивача разом сума інфляційних витрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача складає: 678390,12 грн. (інфляційні втрати) + 288733,86 грн. (3% річних) = 967123,98 грн. Нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з Держави Україна в особі Чечелівського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та ОСОБА_2 на користь позивача за період з 21 жовтня 2018 року по 20 жовтня 2021 року 678390,12 грн. - інфляційних збитків, 288733,86 грн. - 3% річних, що разом 967123,98 грн., а також судові витрати (а.с. 78-83). 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 21.10.2018 року по 20.10.2021 року 3 % річних у розмірі 288733,86 грн. та інфляційні втрати у розмірі 678390,12 грн., що разом становить 967123,98 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9671,24 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Ухвалено по справі додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення про стягнення на його користь з ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 80000,00 грн. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшло клопотання від 29.09.2022 року про проведення судового засідання без участі апелянта та його представника. 04 жовтня 2022 року до апеляційного суду також надійшла заява ОСОБА_2 від 03.10.20222 року про розгляд справи 04.10.2022 року без його участі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного додаткового рішення з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного. 
У пункті 3 частини першої статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. 
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №465/3458/15-ц (провадження №61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі №759/14346/16 (провадження №61-12783св21). 
У заяві про уточнення позовних вимог позивач просив стягнути на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу, докази чого будуть надані протягом 5 днів з моменту ухвалення рішення (а.с. 83). 
Позивачем було надано на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу копію договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 01 січня 2020 року, укладеного між Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» та ОСОБА_1 (а.с. 131); копію додаткової угоди до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 01 січня 2020 року, укладеної 01 жовтня 2021 року від імені Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» та ОСОБА_1 (а.с. 132); акт про надання правової допомоги від 16 лютого 2022 року за договором № 1 про надання правничої (правової) допомоги від 01 січня 2020 р. з урахуванням додаткової угоди до нього від 01 жовтня 2021 р., в якому зазначено перелік наданих клієнту послуг із зазначенням кількості витраченого часу та вартості послуг (а.с. 133); детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги (а.с. 134); копію рахунку №16/02/22 від 16 лютого 2022 року, згідно якого винагорода за надання правової допомоги становить 80000,00 грн. (а.с. 136). 
У додатковій угоді до договору про надання правничої (правової) допомоги № 1 від 01 січня 2020 року, укладеній 01 жовтня 2021 року між Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» та ОСОБА_1 , зазначено, зокрема, що сторони домовились викласти друге речення п. 3.3 Договору про надання правової допомоги № 1 від 01 січня 2020 року в наступній редакції: «Крім плати, передбачено в п. 3.1 цього договору, у разі досягнення позитивного для клієнта результату в судах України, або здійсненні адвокатським бюро інших юридичних дій на більш вигідних для клієнта умовах, клієнт за взаємною згодою сторін сплачує адвокатському бюро додаткову винагороду (гонорар) в розмірі 50000,00 гривень (а.с. 132).
Згідно змісту акту про надання правової допомоги від 16 лютого 2022 року за договором № 1 про надання правничої (правової) допомоги від 01 січня 2020 р. з урахуванням додаткової угоди до нього від 01 жовтня 2021 року, позивачу було надано наступні послуги професійної правничої допомоги: вивчення, попереднє опрацювання та правовий аналіз матеріалів, наданих клієнтом - 3 години, вартістю 7500,00 грн., підготовка та подання позовної заяви - 5 годин, вартістю 12500,00 грн., підготовка заяви про збільшення позовних вимог - 2 години, вартістю 5000,00 грн., представництво інтересів клієнта в судовому засіданні 26.01.2022 року - 2500,00 грн., представництво інтересів клієнта в судовому засіданні 16.02.2022 року - 2500,00 грн., винагорода (гонорар адвоката) з урахування додаткової угоди від 01.10.2021 року - 50000,00 грн., а всього 80000,00 грн. (а.с. 133). 
Отже, позивачем у заяві про винесення додаткового рішення заявлено до відшкодування суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80000,00 грн.
Разом з цим, у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, що наведений позивачем у позовній заяві, зазначено, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу орієнтовно становитиме 25000,00 грн. (а.с. 8). 
Тобто, сума судових витрат, заявлена позивачем до відшкодування, істотно (більш ніж втричі) перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку. 
Частиною 4 статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Колегія звертає увагу, що додаткова угода від 01 жовтня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 01 січня 2020 року, якою було погоджено додаткову винагороду (гонорар) адвокату на суму 50000,00 грн., не була надана суду першої інстанції при поданні 21.10.2021 року позовної заяви та до ухвалення рішення суду, хоча була укладена до звернення позивача з даним позовом до суду. 
Отже підстави вважати, що позивач не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку відсутні.
За таких обставин, колегія дійшла висновку про наявність підстав для відмови у стягненні з ОСОБА_2 частини витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 грн. (додаткова винагорода (гонорар) адвокату), яка істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку - 25000,00 грн. 
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги ціну позову (967123,98 грн.), а також задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 ; враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, у сумі 30000,00 грн., що підтверджується обсягом робіт, проведених адвокатом Гейко В.І. у даній справі. 
Заяв про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу відповідно до вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України від  ОСОБА_2 до суду не надходило. 
Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). 
Такі висновки відповідають також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №61–22131 св 19). 
З огляду на вищевикладене, додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова