Номер провадження: 22-ц/813/2895/22 
Справа № 515/1279/19
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водопостачальник» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Тимошенко С.В. 18 березня 2021 року у м. Татарбунари Одеської області, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Колективного підприємства «Водопостачальник», в якому просив, з урахуванням уточнень, визнати незаконним та скасувати наказ № 65-Л від 20 серпня 2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », виданий директором КП (комунальне підприємство) «Водопостачальник» ОСОБА_2 ; поновити його на посаді машиніста КОС КП (комунальне підприємство) «Водопостачальник»; стягнути з КП «Водопостачальник» на його користь невиплачену заробітну плату при звільненні за період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2018 року в розмірі 82414,09 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2018 року по 31 серпня 2020 року в розмірі 108059,98 грн.; допустити до негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 грудня 2008 року та працював машиністом КОС (каналізаційно-очисних споруд). 20 серпня 2018 року його було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул. З наказом про звільнення його ознайомлено не було. Також факт відсутності на робочому місці повинен бути зафіксований комісією у складі не менше ніж з трьох осіб, чого зроблено не було. Крім цього, роботодавець повинен був затребувати письмове пояснення причини відсутності. У разі звільнення працівника за прогул потрібно отримати згоду профспілкового органу на звільнення працівника за прогул на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, чого не було зроблено. При звільненні позивачу не виплачено заробітну плату: за 2015 рік – 16074,00 грн., за 2016 рік – 14130,04 грн., за 2017 рік – 18390, 19 грн., за 2018 рік – 33819,86 грн., а всього 82414,09 грн. Крім того, на його думку, відповідач повинен виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2018 року по 31 серпня 2020 року, тобто за 518 днів з розрахунку 208,61 грн. за один робочий день, в сумі 108 059,98 грн.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Водопостачальник» (юридична адреса: вул.Степова,3, м. Татарбунари, Одеська область, код ЄДРПОУ 31378219) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату при звільненні, з урахуванням індексації, у розмірі 14825,66 грн.
В решті позовних вимог відмовлено за спливом позовної давності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, та задовольнити позовні вимоги у цій частині у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що із сум нарахованої заробітної плати та фактично отриманої вбачається розбіжність, що свідчить про неотримання її у повному обсязі, а саме у розмірі 82414,09 гривень.
Таким чином, оскільки рішення суду оскаржується ОСОБА_1 виключно у частині стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, то в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Сторони про розгляд справи на 13.09.2022 року були сповіщені належним чином.
Клопотань, заяв на адресу Одеського апеляційного суду від сторін по справі не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений з роботи наказом директора Комунального підприємства «Водопостачальник» № 65-Л від 20 серпня 2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » за відсутність на роботі без поважних причин протягом шести робочих днів згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (копія наказу на а.с.73). Вказаний наказ винесено на підставі доповідної заступника головного бухгалтера Іванченко Н.А. та акту про відсутність на роботі від 20 серпня 2018 року, який складений комісією у складі трьох осіб (а.с.26 зворот, 27).
Довідкою КП «Водопостачальник» № 7 від 06 січня 2021 року та копією Журналу обліку руху трудових книжок і вкладишів до них по КП «Водопостачальник» (а.с.172, 173-175) підтверджується, що позивачу при звільненні з роботи була видана трудова книжка 20 серпня 2018 року, згідно запису № 18 у зазначеному Журналі.
Оскільки відповідачем припущено порушення трудових прав ОСОБА_3 , а представником відповідача усно під аудіозапис заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення позивача на посаді машиніста КОС та відмови у позові в цій частині.
Враховуючи, що основна позовна вимога не підлягала задоволенню з огляду на пропуск позовної давності, у зв`язку із цим не підлягала задоволенню також і похідна позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2018 р. по 31 серпня 2020 року в розмірі 108059,98 грн.
Вирішуючи питання стосовно позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні за період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2018 року у розмірі 82414,09 грн., судом зазначено наступне.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Так, стороною відповідача було надано до суду першої інстанції фактичні розрахунки по заробітній платі, які підтверджують, що на день звільнення у підприємства перед позивачем існувала заборгованість по заробітній платі в сумі 13432,70 грн. за наступні періоди: квітень 2018 року – 2872,18 грн.; травень 2018 року – 3694,50 грн.; червень 2018 року – 3476,97 грн.; липень 2018 року – 3434,05 грн. (а.с. 169, 170-171).
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, на суму заборгованості повинна бути нарахована індексація, розмір якої становить 1362,96 грн., в тому числі: за квітень 2018 року – 350,57 грн.; травень 2018 року – 458,12 грн.; червень 2018 року – 431,14 грн.; липень 2018 року – 453,29 грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що загальна сума заборгованості із виплати заробітної плати при звільненні позивача становить 14 825,66 грн., яка повинна бути стягнута з відповідача.
Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що із сум нарахованої заробітної плати та фактично отриманої вбачається розбіжність, що свідчить про неотримання її у повному обсязі, а саме у розмірі 82414,09 гривень.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування заявленої до стягнення суми заборгованості, натомість, відповідачем надано бухгалтерські документи по розрахункам заробітної плати, виплаченої на користь ОСОБА_1 , і достовірність вказаних документів не спростована апелянтом.
Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року було витребувано з КП «Водопостачальник» відомості щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, у яких мали міститись узагальнюючі відомості по: нарахуванню заробітної плати (оклади, премії, додаткова зарплата, відпускні, лікарняні та ін.); утриманням із заробітної плати: обов`язковим - ПДФО та ВЗ, та іншим – профвнески; нарахуванням ЄСВ на фонд заробітної плати. Період, за який мали бути надані зазначені відомості – з 01 січня 2017 року по 20 серпня 2018 року (включно).
На виконання вказаної ухвали, КП «Водопостачальник» на адресу суду апеляційної інстанції були направлені відомості щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2018 року, у яких міститься вся запитувана Одеським апеляційним судом інформація.
Так, з розрахунку про нарахування КП «Водопостачальник» ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року вбачається, що апелянту було нараховано заробітну плату в сумі 50372,56 грн., всього сплачено працівникові, за вирахуванням податків та зборів - 31480,85 грн.
За період з 01 січня 2018 року по жовтень 2018 року КП «Водопостачальник» на користь ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату в сумі 30384,96 грн., всього сплачено апелянту, за вирахуванням податків та зборів - 20881,11 грн.
Таким чином, вказаними бухгалтерськими документами, які є належними та допустимими доказами, підтверджується факт нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати. 
На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що апелянтом не надано доказів наявності заборгованості по заробітній платі у сумі 82414,09 грн.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 30 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін
                                                                       О.М. Таварткіладзе