ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 жовтня 2022 року           справа №200/1288/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року (повне судове рішення складено 06 червня 2022 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1288/22 (суддя в І інстанції Логойда Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості,

                                                          УСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, зокрема, що є внутрішньо переміщеною особою, яка за місцем фактичного проживання перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії. Відповідачем протиправно не нараховано позивачу заборгованість по пенсії за період з 01 липня 2014 року по 27 січня 2015 року. 
Також відповідач має перед ним заборгованість з пенсії за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 83 920,78 грн., яка не виплачується у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування. 
Крім того, з 01 травня 2018 року виплату пенсії припинено з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Вважаючи, що відповідачем порушено право на пенсійне забезпечення, просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не нарахування йому заборгованості з пенсії за період з 01 липня 2014 року по 27 січня 2015 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати йому пенсію з 01 липня 2014 року по 27 січня 2015 року;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому нарахованої заборгованості з пенсії за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 83 920,78 грн.;
- стягнути з ГУ ПФУ в Донецькій області на його користь нараховану суму пенсії за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 83 920,78 грн.;
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо припинення виплати йому пенсії з 01 травня 2018 року;
- зобов`язати відповідача поновити нарахування йому пенсії з 01 травня 2018 року. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2014 року по 27 січня 2015 року.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01 вересня 2014 року по 27 січня 2015 року.
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року в сумі 6107,19 грн. та за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 83 920,78 грн.
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року в сумі 6107,19 грн. та за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року в сумі 83 920,78 грн.
Допущено негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10 червня 2018 року «Про призупинення виплати пенсії», прийняте щодо ОСОБА_1 .
Зобов`язано відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії, і сплатити заборгованість по ній з 01 червня 2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апелянт зазначив, що суд І інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи для прийняття рішення суду за всіма принципами здійснення правосуддя.
Так, право внутрішньо-переміщених осіб на отримання пенсійних виплат визначається Законом України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі – Закон № 1706-VII), відповідними нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.
Питання призначення та виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам регулюються Законом № 1706-VII, постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 5 листопада 2014 року № 637, які є спеціальними у сфері пенсійного забезпечення  внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на обліку внутрішньо перемішеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
З 01.03.2016 виплату пенсії позивачу тимчасово було припинено за результатами інформаційного обміну баз даних внутрішньо переміщених осіб, заборгованість з моменту припинення виплати пенсії не нараховувалась.
Крім того, суми пенсії, які не виплачено за період до місяця їх відновлення виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
ОСОБА_1 є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, місце проживання якої було зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (м. Горлівка Донецька обл.), а фактичне місце проживання/перебування – на підконтрольній українській владі території (м. Бахмут Донецької обл.), що підтверджується відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Позивач як отримувач пенсії за віком перебував на обліку у Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області.
Позивачу неодноразово припиняли виплату пенсії з підстав, що не передбачені ст. 49 Закону № 1058-IV, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Так, позивачу нарахована, однак не виплачена пенсія за період з 01 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року в загальній сумі 6107,19 грн. (4071,46 грн. + 2035,73 грн. = 6107,19 грн.), внаслідок чого перед позивачем утворилася заборгованість.
За період з 01 вересня 2014 року по 27 січня 2015 року пенсія позивачу не нарахована, та, відповідно, не виплачена.
Крім того, орган Пенсійного фонду України має перед ним заборгованість з пенсії в сумі 83 920,78 грн. за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року, яка не виплачується у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування територіального органу Пенсійного фонду України. 
Вказані обставини підтверджується довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період з 01 липня 2014 року по 30 квітня 2018 року і довідкою про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року, що надані Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на виконання ухвал Донецького окружного адміністративного суду про відкриття провадження та про повторне витребування доказів в даній справі (ухвали від 27 січня 2022 року, повторна від 17 лютого 2022 року).
Розпорядженням Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10 червня 2018 року «Про призупинення виплати пенсії» з 01 червня 2018 року (а не з 01 травня 2018 року, як помилково вважав позивач) виплату пенсії позивачу припинена до з`ясування. В розпорядженні зазначено, що пенсія позивачу виплачена за травень по 31 травня 2018 року.
Натепер (починаючи з 01 червня 2021 року у зв`язку з реорганізацією органів Пенсійного фонду України) позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як отримувач пенсії за віком, що відповідачем не заперечується. 
На звернення представника позивача щодо підстав невиплати пенсії за спірний період та припинення виплати пенсії відповідачем надана відповідь від 17 грудня 2021 року № 0500-1502-8/130727, в якій зазначено, що 29 січня 2018 року позивач звернувся до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про запит електронної пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівка Донецької області для подальшої виплати пенсії за місцем фактичного проживання згідно з відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та після підтвердження її дійсності виплату пенсії позивачу поновлено з 01 травня 2018 року. Управлінням проведено розрахунок пенсії з 28 січня 2015 року по 30 квітня 2018 року, яка склала 83 920,78 грн. На підставі списків, отриманих в порядку обміну інформацією з відповідними службами, виплату позивачу пенсії припинено з 01 червня 2018 року. За поновленням виплати пенсії позивач до органів, що призначають пенсію, не звертався, тому розрахунок нарахування та виплати пенсії не проводився.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.
Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом № 1706-VII, відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною 3 ст. 4 вказаного Закону визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно зі ст. 5 вказаного Закону виключно цим Законом, визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Право позивача на отримання пенсії відповідачем не заперечується. 
Підстави для припинення виплати пенсії визначені ст. 49 вказаного Закону, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Отже, припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав визначених статтею 49 Закону № 1058-IV, перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.
Законом № 1706-VII підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії – не встановлені.
В судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася.
Органом Пенсійного фонду рішення про припинення виплати пенсії з встановлених законом підстав – не приймалося.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилання відповідача на те, що відбулося призупинення виплати пенсії позивача, є неприйнятними, оскільки таке зупинення з подальшим поновленням виплати пенсії законом передбачено лише щодо пенсії по інвалідності в разі зміни групи інвалідності (ст.35 Закону № 1058-IV).
Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що орган Пенсійного фонду безпідставно не виплачував позивачу пенсію.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В цьому спорі наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, і потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікації особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 8, ч.2 ст. 19 Конституції України).
Верховний Суд України 06 жовтня 2015 року ухвалив постанову в справі № 608/1189/14-а, де зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право (право на отримання пенсії) незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 липня 2004 року в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014  року, встановив, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «майно» охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».
Припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, що передбачений законом, і з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Припиненням виплати пенсії з підстав, що не передбачені законом, порушено право позивача на отримання пенсії, на що позивач мав законні очікування.
Проте, ГУ ПФУ в Донецькій області не припиняло виплату пенсії позивача, оскільки такі пенсіонери як позивач, перебувають у нього на обліку лише з червня – вересня 2021 року (у зв`язку з реорганізацією територіальних органів Пенсійного фонду України на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», тобто територіальних органів, де пенсіонери перебували на обліку та які припиняли виплату пенсій, в тому числі пенсії позивача).
Спірні правовідносини між сторонами виникли фактично через невиплату позивачу пенсії за минулий період, та не поновлення виплати пенсії позивачу, на що він має законне право. 
З огляду на наведене для ефективного захисту прав та інтересів громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень місцевий суд також дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування ч. 2 ст. 9 КАС України - вийти за межі позовних вимог та п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України – задовольнити позовні вимоги іншим шляхом і частково.
З огляду на наведене та встановлені обставини відповідна бездіяльність суб`єкта владних повноважень підлягає визнанню протиправною, а порушені права відновленню шляхом зобов`язання відповідача, який згідно із Законом № 1058-IV є органом, який уповноважений виплачувати позивачу пенсію, нарахувати позивачу пенсію за період її невиплати та виплатити позивачу пенсію за такий період, а саме за період з 01 вересня 2014 року по 27 січня 2015 року.
Крім того, оскільки на час звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача позивачу не було відомо про наявність рішення органу Пенсійного фонду України (правонаступником якого є відповідач) про припинення виплати пенсії, яке і створює правові наслідки, тому з огляду на наведене з метою ефективного захисту порушених прав позивача позовні вимоги підлягають задоволенню іншим шляхом - шляхом визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень про припинення виплати пенсії із зобов`язанням ГУ ПФУ в Донецькій області (де позивач натепер перебуває на обліку як отримувач пенсії у зв`язку з реорганізацією органів Пенсійного фонду України) поновити нарахування та виплату позивачу пенсії з 01 червня 2018 року (а не з 01 травня 2018 року, як помилково вважав позивач), і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати (п. 2 ч. 9, п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України). 
Крім того, відповідачем протиправно не виплачена позивачу заборгованість з пенсії.
Спору щодо розміру нарахованої заборгованості з пенсії між сторонами немає.
З огляду на наведене бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо невиплати заборгованості з пенсії за певний період підлягає визнанню протиправною, а порушені права захисту шляхом стягнення з ГУ ПФУ в Донецькій області (де позивач натепер перебуває на обліку як отримувач пенсії у зв`язку з реорганізацією органів Пенсійного фонду України) на користь позивача заборгованості з пенсії в судовому порядку.
Вирішуючи спір судами враховані правові висновки, що викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Щодо строку захисту порушеного права. 
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Порушення прав позивача на отримання нарахованих сум пенсії відбулося з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, і мало триваючий характер. Процесуальний строк обмежує лише строк звернення до суду з позовом, і не обмежує строк захисту порушеного права, якщо спеціальними нормами матеріального права встановлені більші строки для такого захисту (в даному випадку на підставі ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV позивач має право захистити своє порушене право на виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком). На необхідність застосування при розгляді справ щодо пенсійного забезпечення крім процесуальних строків також й положень спеціальних норм неодноразово зазначалося і в рішеннях Верховного Суду України (зокрема, в рішенні від 25 травня 2016 року в справі № 21-1249а16).
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням відповідного способу захисту порушеного права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2022 року в справі № 200/1288/22 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 11 жовтня 2022 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін
                                                                                          
                                                                                                          Т. Г. Гаврищук