ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/17088/21  Номер провадження 22-ц/814/2699/22	Головуючий у 1-й інстанції Попрас В.О.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Ямполець Ірини Сергіївни

на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2021 року, постановлену суддею Попрас В.О., дата складення повного судового рішення – не вказана

за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Ямполець Ірини Сергіївни про забезпечення 

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Ямполець І.С. звернулася до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторінг Україна», в якому просила визнати порушеними права ОСОБА_1 , як споживача, зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-700/900/2007 від 27.09.2007 року згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-ІХ та пункту 7 розділу ІV «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.09.2021р. відкрито провадження у справі.

Разом з позовною заявою представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ямполець І.С. подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості: квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 16.07.2021 року на адресу відповідача позивач направив заяву про проведення реструктуризації зобов`язань за кредитним договором №ML-700/900/2007 від 27 вересня 2007 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX від 13 квітня 2021 pоку, який набув чинності 23 квітня 2021 pоку, та п. 7 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування». 19.08.2021 року ОСОБА_1 отримав лист від ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому міститься безпідставна відмова в обов`язковій реструктуризації. 27.09.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є AT «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-700/900/2007 про надання кредиту на суму 53 000,00 доларів США строком до 26.09.2022 року, за користування коштами встановлюється плата - плаваюча процентна ставка у розмірі 5,99% річних + FIDR на споживчі цілі. Зазначає, що підставою направлення вказаної заяви було те, що 27.09.2007 року у якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника (позивача) за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки №РСІ.-ML700/900/2007 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є AT «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , предметом іпотеки є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності. 23.09.2011 року згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 23.09.2011 року відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором та новим кредитором стало Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП факторинг Україна». У травні 2014 року на адресу позивача надійшов лист від ТОВ «ОТП факторинг Україна», в якому відповідач повідомляє позивачу про прийняте рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №PCL-ML700/900/2007 від 27.09.2007 року в позасудовому порядку згідно Закону України «Про іпотеку» та виселення позивача і членів його сім`ї з іпотечної квартири. Проте, 23 квітня 2021 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті». Згідно п. 2 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Таким чином, з 23 вересня 2021 року у відповідача не буде перешкод здійснити реєстрацію права власності на квартиру позивача за собою, так як норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», втратять свою чинність. Позивач ОСОБА_1 може незаконно втратити право власності на свою квартиру, хоча має всі законні права отримати обов`язкову реструктуризацію своїх кредитних зобов`язань. Відповідач, маючи на даний час право вимоги до нього, здійснить дії направлені на переоформлення у свою власність його іпотечної квартири, а потім здійснить дії направлені на подальший перепродаж квартири чи вчинення відносно неї будь-яких інших правочинів, що зробить неможливим або утруднить виконання рішення суду, яке може бути ухвалене у даній справі на користь позивача ОСОБА_1 . Вважає, що невжиття заходів до забезпечення позову надасть можливість відповідачу здійснити відчуження квартири на користь сторонньої особи в будь-який час, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2021 року  у задоволенні заяви  представника ОСОБА_1 – адвоката Ямполець Ірини Сергіївни про забезпечення позову - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують, що незастосування вказаних у заяві представника позивача заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, що запропонований представником позивача спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогам, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника позивача ОСОБА_1  - адвоката Ямполець І.С. про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвоката Ямполець І.С., посилаючись на незаконність, необґрунтованість та безпідставність прийнятого судового рішення, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк намагався врегулювати заборгованість за кредитним договором та виконати свої зобов`язання згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак через безпідставну відмову відповідача ОСОБА_1 може втратити своє іпотечне майно, що є недопустимим. у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 вказував, що може після 23.09.2021 року незаконно втратити право власності на свою квартиру, хоча має всі законні права отримати обов`язкову реструктуризацію своїх кредитних зобов`язань, так як ним у повному обсязі виконані всі вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», але через безпідставну та необґрунтовану відмову відповідача він позбавлений такої можливості, крім того ОСОБА_1 постійно отримує погрози в телефонному режимі, а також у письмовому вигляді, так, згідно листа від 23.05.2017 року щодо стягнення заборгованості в позасудовому порядку та виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї, тому вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити, зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на його користь.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися учасники справи, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на їх офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 63, 64, 65). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій; відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу до суду надано. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, в справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що незастосування вказаних у заяві представника позивача заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову, що запропонований представником позивача спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогам.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що 07 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Ямполець І.С. звернулася до суду з позовом до ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії. Зокрема, просила зобов`язати відповідача провести реструктуризацію її зобов`язань за кредитним договором №ML-700/900/2007 від 27.09.2007 згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-ІХ від 13.04.2021 року та пункту 7 розділу ІV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна право власності на предмет іпотеки нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що представник ОСОБА_1 – адвокат Ямполець І.С.   не спростувала наведених висновків суду першої інстанції та не довела неправильність застосування ним норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухваленого ним судового рішення.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно відкритих даних Єдиного держаного реєстру судових рішень, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2022 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Ямполець І.С.  та позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасована з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ямполець Ірини Сергіївни - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 12 вересня 2022 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                         В. М. Триголов