ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 703/773/20
провадження № 51-1939 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_10,
суддів                                                ОСОБА_11, ОСОБА_12, 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_13,
прокурора                                         ОСОБА_14,
захисників                                        ОСОБА_15, ОСОБА_16,
у режимі відеоконференції
засуджених                                       ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
захисника                                          ОСОБА_17,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , захисника ОСОБА_17, котрий діє в інтересах засудженого                ОСОБА_2 , на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 11 червня  2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 лютого 2022 року                   у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019250230001545, за обвинуваченням 
ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в м. Черкасах, проживає на АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останній раз - 26 квітня 2010 року Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК), на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці з конфіскацією майна, 5 квітня 2013 року умовно-достроково звільненого від відбування покарання з невідбутою частиною покарання 1 рік 7 місяців 24 дні,
у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК;
ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, котрий народився в м. Черкасах, проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 11 червня 2021 року ОСОБА_1  засуджено за пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
ОСОБА_2 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років; за ч. 1 ст. 263 КК -на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покаранням більш суворим ОСОБА_2 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Прийнято рішення щодо цивільних позовів, процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими у скоєнні умисного вбивства двох осіб, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а  ОСОБА_2 також - у придбанні, зберіганні, носінні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу за таких обставин.
17 вересня 2019 року о 17:30 год  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перебуваючи на території колишнього військового полігона, що неподалік вул. Героїв Холодноярців у м.  Смілі Черкаської обл., діючи умисно, за попередньою змовою та спільно з іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме кримінальне провадження, з метою помсти ОСОБА_3 і  ОСОБА_4 за спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 і погрози йому та його дружині, умисно вбили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , завдавши їм численних ударів по голові, тулубу і ногам невстановленими досудовим розслідуванням тупими предметами, а також предметами, які мають колючо-ріжучі властивості. Крім того, ОСОБА_2 здійснив два постріли в тіло ОСОБА_4 із пістолета Макарова (ПМ), калібру 9 мм, промислового виробництва, конструкцію якого змінено саморобним способом шляхом зміни ствола, що є короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю, придатною для стрільби, який він без передбаченого законом дозволу незаконно придбав у не встановлений досудовим розслідуванням час, за невстановлених обставин. 
Після чого ОСОБА_2 приніс указаний пістолет до місця свого проживання, що на  АДРЕСА_3 , де незаконно зберігав до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час проведення огляду місця події 20 вересня 2019 року.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 лютого 2022 року вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо нього та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд порушуючи вимоги ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі              - КПК), вийшов за межі зміненого прокурором обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК. Також вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні достатні та беззаперечні докази для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Крім того, засуджений звертає увагу на порушення свого права на захист, оскільки провадження в апеляційному суді здійснювалось без участі захисника.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо нього і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на порушення свого права на захист, оскільки під час розгляду його апеляційної скарги він не був забезпечений захисником. При цьому зазначає, що перегляд вироку місцевого суду в апеляційному порядку здійснювався незаконним складом суду. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно залишив без задоволення клопотання захисника та прокурора про повторне дослідження доказів. Також, на думку засудженого, призначене йому покарання є занадто суворим.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_18, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного судом     ОСОБА_2 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить скасувати судові рішення щодо останнього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що з порушенням вимог кримінального процесуального закону суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, що, на його думку, призвело до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_2 кримінального правопорушення. Крім того, вказує на порушення права засудженого на захист, оскільки апеляційний суд провів розгляд кримінального провадження без участі захисника.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , захисник ОСОБА_18 підтримали подані ними касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Захисник ОСОБА_19 частково погодилася з доводами, наведеними у касаційних скаргах, вважаючи, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Захисник ОСОБА_20 просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Прокурор ОСОБА_21 заперечив проти задоволення касаційних скарг.
Потерпіла ОСОБА_5 і її представники- адвокати ОСОБА_22 та ОСОБА_23 належним чином повідомлені про місце, дату та час розгляду провадження, однак не з`явилися у судове засідання.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скарг. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхнього захисника ОСОБА_18, у яких порушувалися питання щодо недоведеності вини ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, порушення судом ст. 337 КПК, а також невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам винуватих осіб, апеляційний суд, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, та, навівши мотиви прийнятого рішення, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін.
Так, апеляційний суд, переглядаючи вирок у межах доводів поданих апеляційних скарг, обговорив доводи, наведені у скаргах, перевірив обставини, встановлені судом першої інстанції, проаналізував докази, надав їм оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинувачення. 
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином обґрунтувавши рішення, дійшов правильного висновку, що досліджені судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК та покладені в основу вироку докази, а саме: показання потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дані протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, речові докази у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, та ОСОБА_2 - у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК за обставин, вказаних у вироку.
Такий висновок суду апеляційної інстанції достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які апеляційний суд належним чином перевірив та змістовно навів в ухвалі.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які би в контексті приписів статей 85, 86, 87 КПК свідчили про необхідність визнання доказів недопустимими або неналежними, судом апеляційної інстанції не встановив.
Одночасно надана обвинуваченими власна версія подій була ретельно перевірена апеляційним судом і визнана такою, що не підтверджена належними та допустимими доказами.
При цьому суд апеляційної інстанції переконався у безпідставності тверджень ОСОБА_2 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, щодо відсутності в нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_4 . 
З такими висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції оскільки немає підстав вважати їх сумнівними чи необґрунтованими, так як у  суді першої інстанції спростовано твердження ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про те, що в день убивства вони захищалися від нападу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а навпаки встановлено, що засуджені мали мотив вчинення вбивства потерпілих, яким була помста. Також ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 підготувалися до заподіяння смерті ОСОБА_3 і  ОСОБА_4 , приїхавши на місце події із попередньо заготовленим для вбивства предметом - бойовим пістолетом. До того ж характер та множинність тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілих, явно свідчать, що винуваті особи діяли з умислом на вбивство.
Крім того, поведінка ОСОБА_2 після скоєного, котрий працівників поліції на місце події не викликав, пістолет із якого стріляв приховав, переконливо свідчить про спрямованість його з ОСОБА_1 спільних дій саме на позбавлення життя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
З огляду на це, є необґрунтованими доводи, вказані у касаційній скарзі ОСОБА_2 щодо недоведеності його винуватості у вчиненні злочинів, за які його засуджено.
Також є неприйнятними твердження засудженого ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд, порушуючи ст. 404 КПК, безпідставно відмовив у задоволенні клопотань захисника та прокурора про повторне дослідження доказів і порушив принцип безпосередності дослідження доказів, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в місцевому суді.
Крім того, обґрунтована відмова в задоволенні клопотання за відсутності, на переконання апеляційного суду, аргументованих доводів щодо необхідності дослідження доказів, які, на думку учасника судового провадження, були досліджені неповністю або з порушеннями, не свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду та не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується учасник судового провадження.
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні клопотань захисника і прокурора про повторне дослідження доказів, не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав, які би покладали на апеляційний суд такий обов`язок, а захисник і прокурор таких підстав не навели. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, даною судом першої інстанції, отже застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.
Також суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи засудженого ОСОБА_2 і його захисника ОСОБА_18 щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, яке, на їхню думку, полягає в тому, що суд вийшов за межі висунутого обвинувачення.
При цьому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень вимог статей 337, 338 КПК місцевим судом під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яким погоджується й колегія суддів.
Згідно зі ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. 
За правилами частин 2, 3 ст. 338 КПК, дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог ст. 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження. Якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до місцевого суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, і ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК.
Однак у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 27 квітня 2021 року, прокурор після дослідження усього обсягу доказів у порядку ст. 338 КПК змінив пред`явлене обвинувачення та надав суду новий обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та ОСОБА_2 - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК. 
Проте потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , скориставшись своїм правом відповідно до ч. 3 ст. 338 КПК, підтримали обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі. 
Тому суд першої інстанції правильно продовжив розгляд провадження в межах раніше пред`явленого обвинувачення, та, визнавши доведеною винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК, і ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК, засудив їх за ці діяння, призначивши відповідне покарання.
Призначене судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі кожному на строк 14 років, є співмірними характеру вчинених дій та їх наслідкам,оскільки вони за попередньою змовою скоїли особливо тяжкий злочин, внаслідок якого настала смерть двох осіб.
На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів. Правових підстав уважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки місцевого та апеляційних судів і доводили необхідність зміни судових рішень у цій частині, у касаційних скаргах сторони захисту відсутні.
Колегія суддів вважає безпідставними і доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 про те, що ухвалу апеляційного суду постановлено незаконним складом суду.
Так, для забезпечення вимог процесуальної форми щодо недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у кримінальному процесі України законодавцем закріплено інститут самовідводу, відводу, який передбачає інструменти для усунення упередженої особи від здійснення розслідування та судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень. До обставин, що виключають участь судді (слідчого судді) в кримінальному провадженні та забезпечують неупередженість суддів відноситься така підстава для самовідводу, відводу, як недопустимість їх повторної участі у  кримінальному провадженні (ст. 76 КПК).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судді Кропивницького апеляційного суду ОСОБА_24, ОСОБА_25 у складі різних колегій суддів в апеляційному порядку переглядали ухвали Черкаського районного суду Черкаської області про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При цьому згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 4 серпня 2021 року для розгляду апеляційних скарг прокурора ОСОБА_27, потерпілої ОСОБА_5 , засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх захисника ОСОБА_18 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 11 червня  2021 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визначено колегію суддів у складі суддів ОСОБА_25, ОСОБА_24 та ОСОБА_26
Проте зазначені обставини не можна визнати повторною участю суддів ОСОБА_24 та ОСОБА_25 у кримінальному провадженні в розумінні положень ст. 76 КПК, оскільки ними переглядалися в апеляційному порядку судові рішення про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час розгляду провадження місцевим судом до ухвалення вироку, що не виключало участь цих суддів в перегляді в апеляційному порядку указаного вироку місцевого суду.
Крім того, під час апеляційного розгляду учасники апеляційного провадження не заявляли відводи указаним суддям, про що свідчать журнали судових засідань та технічні носії інформації, на яких зафіксовано судовий процес у суді апеляційної інстанції.
Інших обґрунтувань, які би свідчили про будь-яку можливу упередженість суддів ОСОБА_25, ОСОБА_24 та ОСОБА_26 під час розгляду кримінального провадження засудженим ОСОБА_1 не наведено, як і обставин, передбачених ст. 75 КПК, що виключають участь судді в кримінальному проваджені.
Таким чином, підстави для заборони повторної участі цих суддів у кримінальному провадженні не встановлені, а отже, суд апеляційної інстанції не порушив вимог ч. 1 ст. 76 КПК.
Не знайшли свого підтвердження й доводи касаційних скарг про порушення апеляційним судом права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на захист у зв`язку зі здійсненням апеляційного розгляду без участі їхнього захисника.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що апеляційний розгляд цього кримінального провадження проводився за участю прокурора ОСОБА_27, потерпілої ОСОБА_5 , її представника Гончара С. М., а також обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_17, який захищав інтереси обох обвинувачених і в їхніх інтересах подавав апеляційну скаргу. 
У судовому засіданні, яке відбулося 26 січня 2022 року, захисник ОСОБА_18 приймав активну участь в апеляційному розгляді, надавав пояснення та висловлював доводи на підтримку своєї апеляційної скарги та апеляційних скарг своїх підзахисних, був присутній при виступах у судових дебатах усіх учасників апеляційного розгляду і сам виступив з промовою з метою переконати суд у тому, яке рішення він повинен ухвалити. 
Однак в цей день апеляційний розгляд провадження не завершився, а тому для надання обвинуваченим можливості виступити з останнім слова суд оголосив перерву до 21 лютого 2022 року. 
Проте захисник ОСОБА_18 надіслав заяву про проведення наступного судового засідання без його участі, підтримуючи свої вимоги.
Одночасно зі звуко- та відеозаписів судового засідання, журналу судового засідання від 21 лютого 2022 року вбачається, що обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечували проти виступу з останнім словом без участі захисника, після чого їм було надано таке право.
За змістом ст. 365 КПК останнє слово є персоніфікованим етапом судового провадження і полягає в особистому зверненні обвинуваченого до суду. За даними, зафіксованими на технічному носії інформації, про перебіг судового засідання, у своєму останньому слові коротко, впродовж двох хвилин, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечили свою провину і не повідомили жодних нових обставин. Отже, засуджені не змінили раніше узгодженої із захисником позиції, а суть звернення не потребувала відновлення судового слідства. Тому, хоча надання останнього слова і відбулось без присутності захисника, це порушення не є істотним у розумінні ст. 412 КПК, адже воно не звузило гарантованого права на таке звернення, а також не перешкодило і не могло перешкодити суду постановити справедливе рішення.
Проголошення ухвали судом апеляційної інстанції без участі захисника теж не порушило права обвинувачених на захист та на право захисника ОСОБА_17 на  подачу касаційної скарги.
Також не є порушенням права на захист та обставина, що захисник ОСОБА_18 на досудовому слідстві надавав правову допомогу свідку ОСОБА_8 , а потім захищав інтереси обвинувачених шляхом подачі апеляційної скарги і захисту їх в апеляційному суді. 
Відповідно до ч. 1 ст. 46 КПК захисник не має права взяти на себе захист іншої особи або надавати їй правову допомогу, якщо це суперечить інтересам особи, якій він надає або раніше надавав правову допомогу.
Однак, із матеріалів провадження вбачається, що адвокат ОСОБА_18 не надавав допомоги свідку ОСОБА_8 у судовому засіданні. При цьому зі змісту оскаржених судових рішень видно, що свідок ОСОБА_8 не повідомляв суду відомостей, які суперечать позиції захисту ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , не викривав їх у вчиненні злочинів, за які вони засуджені. Тому представництво на досудовому слідстві цього свідка не вплинуло на об`єктивність або неупередженість адвоката під час виконання його професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним дій під час здійснення адвокатської діяльності в ході захисту обох обвинувачених, а в подальшому засудженого ОСОБА_2 .
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_18 не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 11 червня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 21 лютого 2022 року щодо            ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених та захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_10                                        ОСОБА_11                                                     ОСОБА_12