Постанова
Іменем України                                   
 
07 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 756/11185/20
провадження № 61-9443св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                      Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за об`єднаним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за об`єднаним позовом) - ОСОБА_2 , 
третя особа  - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба                 у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та її матері, визначення способу участі батька у вихованні дитини, визначення розміру аліментів, врахування понесених витрат на лікування дитини та оплату житлово-комунальних послуг, та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення аліментів та додаткових витрат
 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року у складі судді                            Майбоженко А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня                2022 року у складі  колегії  суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В.,                Лапчевської О. Ф.,  
 
 ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити місце реєстрації та проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити графік спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                                 з ОСОБА_1 таким чином: ОСОБА_3 проводить кожну суботу разом із батьком ОСОБА_1 та передбачити можливість щорічної відпустки строком до трьох тижнів щорічно, особисті побачення з дитиною та щорічна відпустка проводяться без участі ОСОБА_2 ; визначити розмір аліментів відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України, які мають бути сплачені ОСОБА_1 на користь дитини, ОСОБА_3 , та визначити порядок їх сплати шляхом відкриття банківського рахунка на ім`я ОСОБА_3 і здійснення будь-яких платежів тільки безготівково; включити додатково до розміру аліментів оплату медичного обслуговування малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у мережі клінік «Kinder Klinik» до досягнення ним повноліття, за програмою « Здорове дитинство з Kinder Klinik» на суму 11 350,00 грн на рік; включити додатково до розміру аліментів оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_2 .
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що 01 лютого 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з відповідачем.
Позивач зацікавлений у тому, щоб дитина зростала в нормальних умовах, за нормального психологічного та фінансового забезпечення. Він бажає брати участь у вихованні дитини, проте ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином, відмовляється від усіх пропозицій з боку позивача щодо участі у розвитку та навчанні дитини, відмовляється від грошових коштів для розвитку дитини.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на сина - ОСОБА_3 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 19 210,00 грн щомісяця, від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий період, починаючи з листопада 2019 року             з урахуванням індексації; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання 8 296,00 грн від дня розірвання шлюбу протягом трьох років; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на сина - ОСОБА_3              у сумі 121 849,30 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 зазначала, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 матеріально дитину не утримує, коштів не надає, хоча дитина хворіє, потребує спеціального лікування та харчування, а також домашнього догляду. У зв`язку з цим ОСОБА_2 позбавлена можливості працювати і продовжила відпустку по догляду за дитиною. Крім того, вона понесла додаткові витрати на дитину в розмірі 121 849,30 грн, які повністю мають бути стягнені з відповідача, оскільки вона не працює.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила позов задовольнити.
 
Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 21 січня 2021 року вказані позови об`єднав в одне провадження. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 04 жовтня 2021 року позов              ОСОБА_1 задовольнив частково. Визначив спосіб участі батька ОСОБА_1             у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 у такому порядку: з метою підготовки дитини до зустрічей з батьком провести попередні зустрічі дитини, батька та матері з психологом Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб; протягом перших двох місяців проводити зустрічі дитини з батьком                      у присутності психолога Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб один раз на тиждень протягом двох годин; протягом третього місяця: зустрічі дитини з батьком в присутності психолога Оболонського районного                   в м. Києві центру соціальних служб двічі на місяць; у першу та третю суботу місяця з 10:00 год до 12:00 год без присутності матері дитини; протягом четвертого-шостого місяців: у першу та третю суботу і другу та четверту неділю місяця з 10:00 год до 12:00 год без присутності матері дитини; у разі потреби зустрічі з психологом Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб; надалі: у першу та третю суботу і другу та четверту неділю місяця з 10:00 год до 14:00 год; спільний відпочинок у літній період шкільних канікул протягом п`ятнадцяти днів (за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та за згодою дитини). У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовив. Стягнув                   з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 500,00 грн щомісяця, починаючи з 14 січня 2021 року                  і до досягнення дитиною повноліття. Стягнув з ОСОБА_1 на користь                    ОСОБА_2 аліменти на її утримання до досягнення дитиною - ОСОБА_3 ,             ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років у розмірі 1 000,00 грн щомісяця, починаючи з 14 січня 2021 року і до 26 лютого 2022 року. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустив до негайного виконання.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково та стягуючи на її користь аліменти на дитину ОСОБА_3 у розмірі 6 500,00 грн щомісяця, суд першої інстанції виходив з того, що саме такий розмір аліментів є достатнім для нормального розвитку дитини, підготовки до дорослого життя, створення необхідних передумов для цього. Доказів можливості сплати ОСОБА_1   аліментів у розмірі 19 210,00 грн щомісяця позивач не надала, як не надала                          і доказів вжиття нею заходів для одержання аліментів, ухилення відповідача від їх сплати, яке полягало би в його умисних діях чи бездіяльності. 
Стягуючи з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною шести років, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 працевлаштована, тому немає підстав для застосування до спірних правовідносин гарантій щодо утримання колишнього подружжя, що визначені частиною 4 статті 76 СК України. Разом з тим дружина, з якою проживає дитина, що має вади фізичного або психічного розвитку, має право на утримання від чоловіка - батька дитини відповідно до статті 84 СК України.
Відмовляючи у стягненні додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих ОСОБА_2 доказів не можливо встановити наявність особливих обставин, з якими законодавець пов`язує можливість стягнення додаткових витрат. Витрати на розвиток дитини не містять визначення того, які послуги надані. Відвідування басейну, логопеда, придбання літератури, ліків, одягу, іграшок, оплата розваг та пального для автомобіля ОСОБА_2 не пов`язані з особливими обставинами, а є поточними витратами на дитину, які можуть бути понесені батьками та охоплюються утриманням у вигляді аліментних зобов`язань.
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Оболонського районного суду                  м. Києва від 04 жовтня 2021 року змінив. Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 12 000,00 грн щомісячно, починаючи з 14 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати в розмірі                        5 881,16 грн. Відмовив ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 на її користь аліментів на її утримання до досягнення дитиною шести років. В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року за  позовом ОСОБА_2 залишив без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року                          в частині стягнення 840,80 грн судового збору - залишив без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року в цій частині залишив без змін. Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 280,80 грн та за апеляційний розгляд    у розмірі 3 421,40 грн. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розмір аліментів на утримання малолітнього сина сторін з урахуванням їх майнового і сімейного стану сторін, віку дитини, її потреби як в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування житлово-комунальними та медичними послугами), так і в реалізації освітнього, соціального і духовного розвитку, слід визначити в розмірі 12 000,00 грн щомісяця,починаючи з 14 січня 2021 року. Рішення суду першої інстанції                        в частині відмови в задоволенні вимоги про стягненні аліментів з листопада 2019 року є обґрунтованим, адже ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів щодо вжиття нею заходів для одержання аліментів, ухилення відповідача від їх сплати, яке полягало в його умисних діях чи бездіяльності. 
ОСОБА_2 , звертаючись з вимогою про стягнення аліментів на її утримання                                 в розмірі 8 296,00 грн щомісяця протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, обґрунтовувала позовні вимоги тим, що у зв`язку з висновком ЛКК вона знаходиться в неоплачуваній відпустці для догляду за дитиною, що має істотне значення, тому вона не може одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду тощо, не є підставою в розумінні частини четвертої статті 76 СК України для задоволення цієї вимоги, а отже висновки суду першої інтенції про часткове задоволення цієї вимоги є помилковими. ОСОБА_2 працевлаштована, працює економістом відділу супроводу та оперативного контролінгу продажів ТОВ «Аграрії України», на час розгляду справи перебуває у відпустці для догляду за дитиною.
Відмовляючи у позові в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих ОСОБА_2 доказів не можливо встановити наявність особливих обставин, з якими законодавець пов`язує можливість стягнення додаткових витрат. Проте колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на консультації логопеда та лікарів та вважає, що в цій частині позовні вимоги повинні бути задоволенні у розмірі 50 % вказаної вартості наданих послуг з огляду на те, що ці додаткові витрати на дитину зумовлені її хворобою, та участь у додаткових витрат батьки несуть порівну - у розмірі 5 881,16 грн. 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1                 в апеляційному порядку не оскаржувалося, тому не було предметом апеляційного перегляду. У зв`язку із цим немає підстави для скасування рішення в частині  стягнення  з ОСОБА_2   судового збору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 28 вересня 2022 року,                   ОСОБА_2 просить частково скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року; ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти за минулий період, починаючи з листопада 2018 року; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання щомісяця у сумі 8 296,00 грн від дня розірвання шлюбу протягом трьох років; скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь                            ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840,80 грн. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права                          у подібних правовідносинах, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 та постановах Верховного Суду від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21, від 26 квітня 2018 року у справі № 823/708/17.
Оскаржувані рішення суду першої інстанції та апеляційного суду не відповідають інтересам дитини, тому що батько не піклується про неї, не дбає про її фізичний та духовний розвиток, свідомо поклав виконання своїх обов`язків на матір дитини.
Усі належні та допустимі докази вжиття ОСОБА_2 заходів для одержання аліментів, ухилення відповідача ОСОБА_1 , яке полягало в його умисних діях чи бездіяльності щодо не сплати аліментів були неодноразово озвучені на судових засіданнях та в заявах до суду першої інстанції.
ОСОБА_2 працевлаштована в ТОВ «Аграрії і України», але вона не працює, адже у зв`язку з висновками ЛКК перебуває у неоплачувальній соціальній відпустці для догляду за дитиною з 26 лютого 2019 року. Проте апеляційний суд не розглянув частину четверту статті 76 СК України в контексті того, що право на утримання, яке виникло в період шлюбу, не припиняється внаслідок його розірвання,оскільки це є виникненням права на утримання, яке не пов`язане з працездатністю та з працевлаштуванням. Значення повинно надаватися тому, що протягом шлюбу один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення. Головним є те, що відповідні дії вчиняються в сімейних інтересах на шкоду особистого росту. ОСОБА_2                        у зв`язку з особливими обставинами, пов`язаними із станом здоров`я маленької дитини, оформила неоплачувану соціальну відпустку для догляду за дитиною                і не працювала на шкоду особистому професійному зростанню, набуттю відповідного соціального статусу заради піклування про здоров`я дитини і ведення домашнього господарства ще в період шлюбу.
Щодо посилання ОСОБА_1 про намагання відправляти грошові перекази, то як ОСОБА_1 , так і його представники стверджували, що всі перекази, -  це була «фінансова допомога на користь ОСОБА_2 », що підтверджує те, що ОСОБА_1 з 03 листопада 2019 року ніяких коштів на утримання дитини не надавав, адже згідно з СК України та КК України такого терміна, як «фінансова допомога по відношенню до дитини» немає.  
Суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір              у розмірі 840,80 грн, тому це рішення є таким, що виходить за рамки позовних вимог та порушує принцип диспозитивності, оскільки сторона ОСОБА_1 ні письмово, ні на судових засіданнях не робила відповідних заяв щодо стягнення    з неї на його користь судового збору, а вирішення питання про розподіл судових витрат судом першої інстанції на власний розсуд є підставою для оскарження такого рішення.
Ураховуючи наведене, предметом касаційного перегляду є рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 20 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 на її користь                  аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий період, починаючи з листопада 2018 року; аліментів на її утримання щомісяця у сумі 8 296,00 грн протягом трьох років від дня розірвання шлюбу; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі                   840,80 грн.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
25 жовтня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 лютого 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .  
Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з матір`ю ОСОБА_2 .
ОСОБА_5 з раннього дитинства перебуває на обліку гастроентеролога                             з діагнозом первинна недостатність лактази (с/с ферментопатія), дисфункція жовчного міхура на фоні його деформації, харчова алергія, у отоларинголога                  з діагнозом аденоїдні вегетації 1-2 ступеня. 
ОСОБА_1 з 09 червня 2017 року працював у ТОВ «Сталекс Профі», його дохід  за період листопад 2019 року - травень 2020 року становив 20 871,20 грн, за період лютий- липень 2020 року - 9 643,82 грн. 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період І квартал 2020 року - І квартал 2021 року дохід відповідача від заробітної плати становив - 133 478,64 грн, від цінних паперів - 320,55 грн. 
Відповідач з 06 жовтня 2020 року працює у ТОВ «Бруклін-Київ» на посаді начальника фінансового відділу, за період  01 січня - 31 жовтня 2021 року його дохід становив 444 399,55 грн.
Інших осіб на утриманні ОСОБА_1 не має, у власності має частку у квартирах                 АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 на АДРЕСА_5 .
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                   2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна   скарга  не
підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час
Відповідно до статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
 
Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині. 
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
 
Встановивши, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів, що вона  вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплати, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 в цій частині. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи в указаній частині зводяться до незгоди                 з висновками суду щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.  
 
Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів на її утримання
ОСОБА_2 , звернувшись з позовом про стягнення на її утримання коштів                      у розмірі 8 296,00 грн щомісяця протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, вказувала, що у зв`язку з висновком ЛКК знаходиться у неоплачуваній відпустці для догляду за дитиною, тому вона не може одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду тощо.
 
Відповідно до частини четвертої статті 76 СК України, якщо у зв`язку                                  з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу                       і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.
 
Встановивши, що сторони перебували у шлюбі з 01 лютого 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , ОСОБА_2 працює економістом відділу супроводу та оперативного контролінгу продажів ТОВ «Аграрії України», проте на час розгляду справи перебуває у відпустці для догляду за дитиною, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для  задоволення її вимоги про стягнення коштів                  з колишнього чоловіка на її утримання з підстав передбачених частиною четвертою статті 76 СК України. 
 
Аргументи касаційної скарги таких висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до незгоди з ним та тлумаченню норм права на власний розсуд.
 
Переоцінка доказів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Щодо стягнення судового збору за наслідками розгляду позову ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача ОСОБА_2 , судовий збір пропорційно задоволених вимог.  
 
Касаційна скарга не містить доводів на спростування таких висновків судів.
 
Висновки судів у цій справі в оскаржуваних частинах не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у справах, які зазначені в касаційній скарзі.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення   справи,  а  також   обставин,  які   є   обов`язковими   підставами   для 
скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без  змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень в оскаржуваних частинах - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня  2022 року в оскаржуваних частинах залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
                                                                                                            М. Ю. Тітов