Номер провадження: 22-ц/813/1614/22 
Справа № 522/4442/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Мілєвої М.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Бондар В.Я., повний текст рішення суду складений 16 червня 2020 року, у цивільній справі за позовомОдеського національного медичного університету до ОСОБА_1  про стягнення витрат на навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, -

встановив:
У березні 2019 року Одеський національний медичний університет звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання, в якому просив стягнути з відповідача суму витрат на навчання за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 65164,00 грн. та суму виплаченої стипендії за період з 2009 по 2015 рік у розмірі 53877,95 грн. на користь Одеського національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України, а також судові витрати в сумі 1921 грн.
В обґрунтування свого позову зазначив, що 02 липня 2009 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду № 70 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти.
У червні 2015 року ОСОБА_1 закінчила Одеський національний медичний університет  та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до Ізмаїльського міського центру первинної медико-санітарної допомоги - амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря. До проходження інтернатури та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну ОСОБА_1 мала приступити з 01.08.2015 року.
У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів, а саме: неприбуття до інтернатури у 2015 році в тому числі й випускниці ОСОБА_1 .
Як вказано у акті Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23.07.2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора ОСОБА_2 зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіта на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати відповідну державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку.
Позивачем умови угоди № 70 від 02 липня 2009 року виконані у повному обсязі: відповідач пройшла повний курс навчання в Одеському національному медичному університеті за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримала відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконала, після закінчення начального закладу за місцем працевлаштування встановлений термін не відпрацювала.
Відповідно до розрахунків економічного відділу Одеського національного медичного університету  за весь період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року сума витрат на навчання ОСОБА_1 (без урахування стипендіального фонду) складає 65164 грн., а також відповідачеві за період навчання з 2009 року по 2015 рік була виплачена стипендія у розмірі 53877,95 грн.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до Одеського національного медичного університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати Угоду №70 від 02.07.2009 року про надання вищої освіти у зв`язку із істотною зміною обставин, посилаючись на те, що після укладення 25.04.2017 року шлюбу зі ОСОБА_3 , вона переїхала проживати до м. Санкт-Петербург Російської Федерації, навчається там у аспірантурі «НМИЦ онкологи им. Н.Н.Петрова, Минздрава РФ», є вагітною, має намір зареєструвати майбутню дитину, як громадянку РФ та залишитися там мешкати, що свідчить про наявність істотної зміни умов Угоди №70, в зв`язку з чим наявні підстави для розірвання цієї Угоди.
Рішенням Приморськогорайонного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року позов Одеського національного медичного університету задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету витрати на навчання за період з 2009 року по 2015 рік у розмірі 65 164 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету суму виплаченої стипендії з 2009 року по 2015 рік у розмірі 53 877 грн. 95 коп.
Вирішено питання про судові витрати. 
У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову Одеського національного медичного університету, задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що у відповідності до вимог закону, будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобов`язали його відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. Також вважає, що у суду були всі підстави для розірвання договору, у зв`язку з істотною зміною обставин.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від Одеського національного медичного університету  не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2021 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року у цивільній справі за позовомОдеського національного медичного університету до ОСОБА_1  про стягнення витрат на навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин - до набрання законної сили рішення Великої палати Верховного Суду у справі № 607/3693/17 за касаційною скаргою Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2017 року (а.с. 227).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року поновлено провадження у справі за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1  про стягнення витрат на навчання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року. 
Одеський національний медичний університет про призначене судове засідання на 14 грудня 2022 року був сповіщений належним чином, про що свідчить розписка представника (а.с. 7, 16 т. 2). 
ОСОБА_1 про призначене судове засідання на 14 грудня 2022 року була сповіщена шляхом опублікування повідомлення про розгляд справи на сайті суду, а також шляхом направлення судової повістки, яка повернулась з зазначенням про відсутність адресата за зареєстрованим місцем проживання, а також повідомлення відправлено кур`єрською поштою, яке повернулось з познакою про неможливості вручення, через відсутності адресата (а.с. 15, 20-23 т. 2).
Від представника Одеського національного медичного університету надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с. 17-19 т. 2).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02 липня 2009 року ОСОБА_1 вступила до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду № 70 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти (а.с.11).
Відповідно до п.2.2.3. Угоди № 70, студент зобов`язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ України і відпрацювати не менше 3 років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше 3 років - відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, у встановленому порядку.
Згідно п. 2.2.5. Угоди № 64 студент, що вступав до Університету за цільовим направленням МОЗ, незалежно від умов, після закінчення університету зобов`язується відпрацювати за місцем призначення згідно з направленням не менше трьох років.
Згідно п. 5.1. Угоди № 64, за невиконання або неналежне виконання умов даної Угоди сторони несуть майнову громадянську відповідальність у відповідності з діючим законодавством.
У червні 2015 року ОСОБА_1 закінчила Одеський національний медичний університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до Ізмаїльського міського центру первинної медико-санітарної допомоги - амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря загальної практики - сімейного лікаря (а.с. 14 т.1).
У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів, а саме: неприбуття до інтернатури у 2015 році в тому числі й випускниці ОСОБА_4 (а.с. 16-25 т.1).
Як вказано у акті Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23 липня 2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора ОСОБА_2 зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіта на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати відповідну державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку (а.с. 16-25 т.1).
26 жовтня 2018 року Деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного Університету на адресу випускника ОСОБА_1 було направлено лист за вих.№07-31/131інт з вимогою термінового повідомлення про місце працевлаштування, завіреної копії трудової книжки чи витягу з наказу про зарахування на посаду лікаря (а.с. 26 т.1). 
Відповіді від ОСОБА_1 матеріали справи не мстять. 
Отже, ОСОБА_1 до навчання в інтернатурі не приступила, за місцем направлення не прибула, та не відпрацювала встановлений термін після закінчення інтернатури, що не заперечує і сама відповідач. 
Відповідно до розрахунків економічного відділу Одеського національного медичного університету за весь період з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2015 року сума витрат на навчання ОСОБА_1 складає 65164 грн.
Також згідно з розрахунками Одеського національного медичного університету за період навчання з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2015 року відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 53877,95 грн.
Задовольняючи позов Одеського національного медичного Університету про стягнення з ОСОБА_1 витрат на навчання, районний суд виходив з того, що, відповідач не виконала свої зобов`язання, у зв`язку із чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідач, яка закінчила навчання на бюджетній формі у Одеському національному медичному університеті, за місцем направлення на роботу не відпрацювала трьох років з дня закінчення інтернатури.
Отже, відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та Угоди № 70 від 02 липня 2009 року про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто вона порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання.
Згідно з частиною другою статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» , у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди № 70 від 02 липня 2009 року), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення угоди № 70 від 02 липня 2009 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.
Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом в обґрунтування якого вказувала, що є підстави для розірвання Угоди №70 від 02 липня 2009 року у зв`язку з істотною зміною обставин.
А саме, зазначила, що 25 квітня 2017 року вона уклала шлюб зі ОСОБА_3 , та переїхала проживати до м. Санкт-Петербург Російської Федерації, навчається там у аспірантурі «НМИЦ онкологи им. Н.Н. Петрова, Минздрава РФ», є вагітною, має намір зареєструвати майбутню дитину як громадянку РФ та залишитися мешкати в РФ.
Вказане на думку ОСОБА_1 є доказом істотної зміни умов Угоди №70 від 02 липня 2009 року, укладеної між сторонами, в зв`язку з чим ця Угода має бути розірвана за рішенням суду.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського національного медичного Університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, суд першої інстанції вказав на таке.
Згідно ч.1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Розірвання договору у разі істотної зміни обставин, не передбачено положеннями Угоди №70 від 02 липня 2009 року, укладеної між сторонами.
При цьому, згідно ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України,  у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Однак, ОСОБА_1 не наведено докази існування одночасно вказаних обставин, а єдиним доказом істотної зміни обставин, відповідач зазначає лише зміну свого сімейного стану та зміну свого місця проживання, що не може судом розцінюватися як універсальний замінник, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України чотирьох умов, за яких договір може бути розірваний за рішенням суду, так як зміна сімейного стану, як і зміна місця проживання особи в результаті зміни сімейного стану відбувається на засадах добровільності та зумовлене причинами, які ця особа свідомо для себе обирає.
З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1  про стягнення витрат на навчання та відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідності до вимог закону, будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням є неправомірними, оскільки не існує законних підстав, які б зобов`язали її відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, апеляційним судом визнаються як безпідставними, з огляду на наступне.
26 січня 2021 року Великою палатою Верховного Суду у справі № 607/3693/17 було прийнято постанову, у якій Верховний суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України про освіту 1991 року випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 02 липня 2009 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 02 липня 2009 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 02 липня 2009 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.
У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).
Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19 вересня 2018 року (справа № 607/3690/17), від 31 жовтня 2018 року (справа № 607/3681/17-ц), від 15 травня 2019 року (справа № 598/760/17), від 30 січня 2019 року (справа № 607/3682/17), від 26 червня 2019 року (справа № 607/7122/17-ц).
Отже, ОСОБА_1 добровільно підписуючи Угоду №70 від 02 липня 2009 року, погодилася на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти Державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість свого навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.
Доводи апеляційної скарги про те, що обов`язковість відпрацювання є порушенням права громадянина України, щодо вільного вибору місця роботи, є необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке. 
Згідно ч.ч.1, 2 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Укладаючи Угоду №70 від 02 липня 2009 року, ОСОБА_1 була вільною в укладанні цієї Угоди, прийнятті на себе відповідних зобов`язань та виборі контрагента, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева
Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк
______________________________________ С.М. Сегеда