ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 вересня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/4089/22
Головуючий у першій інстанції – Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/875/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Скрипки А.А.    
суддів:  Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Виконавчий комітет Чернігівської міської ради
третя особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернігова

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Карапути Л.В. від 27 липня 2022 року, місце постановлення ухвали м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових, 

                           В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради, виражене у формі п.1.1.3. від 20.10.2021 року за № 623 ”Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, відділення житла громадянам міста, видачу ордерів” щодо встановлення терміну виключення з числа службових однокімнатної, житловою площею 17,4 кв.м, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за зареєстрованими і проживаючими в ній ОСОБА_1 , сім`я з трьох осіб (він, дружина, син - 2015 року народження), за умови дотримання терміну проживання 10 років, а саме, 16.03.2027 року, відповідно до пункту 5.2 Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м.Чернігові, затвердженому рішенням Чернігівської міської ради від 26.04.2018 року №30/VII-7; зобов`язати виконавчий комітет Чернігівської міської ради ухвалити рішення про виключення з числа службових житлових приміщень однокімнатної, житловою площею 17,4 кв.м, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за зареєстрованими і проживаючими в ній ОСОБА_1 , сім`я з трьох осіб (він, дружина, син - 2015 року народження), для постійного проживання, без встановлення терміну проживання 10 років. Позивач також ставив питання про стягнення на його користь з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору. Вимоги заявленого позову позивач обґрунтовував тим, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради, вираженим у формі п.1.1.3. від 20.10.2021 року за №623 ”Про затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік, відділення житла громадянам міста, видачу ордерів” щодо виключення з числа службових службову однокімнатну, житловою площею 17,4 кв.м, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визначено надати квартирі статус житлової та закріпити за зареєстрованими і проживаючими в ній ОСОБА_1 , сім`я з трьох осіб (він, дружина, син - 2015 року народження) за умови дотримання терміну проживання 10 років. А саме, 16.03.2027 року, відповідно до пункту 5.2 Положення про виключення з числа службових жилих приміщень в м.Чернігові, затвердженому рішенням Чернігівської міської ради від 26.04.2018 року №30/VII-7. ОСОБА_1 зазначав, що вказане рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради в частині умови щодо проживання позивача з його родиною не менше 10 років у вищевказаній квартирі є протиправним та таким, що порушує його законне право на забезпечення постійним житловим приміщенням, як військовослужбовця, підполковника юстиції, звільненого з військової служби у запас у зв`язку зі скороченням штатів. Щодо розгляду позовних вимог в порядку цивільного судочинства та підсудності даної справи Деснянському районному суду м.Чернігова позивач, посилаючись на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 02.03.2016 року у справі №6-14цс16, від 16.12.2015 у справі №6-2139цс15, позивач вказував, що спір, що виник між сторонами у даній справі, є житловим (цивільним) спором, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. На думку ОСОБА_1 , його позовна заява до виконавчого комітету Чернігівської міської ради не є предметом спору стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій, у зв`язку з чим до спірних правовідносин між сторонами у даній справі не підлягають застосуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2022 року у справі №362/643/21, провадження №14-32цс22, щодо розгляду спорів стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій у порядку адміністративного судочинства.                

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.07.2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових. Роз`яснено позивачу, що заявлений позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та за предметною підсудністю відноситься до компетенції Чернігівського окружного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.07.2022 року, та передати дану цивільну справу №750/4089/22 на розгляд до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги вказують, що висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваній ухвалі від 27.07.2022 року, не відповідають доказам та обставинам, які є предметом спору ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових. За доводами апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 22.02.2021 року №56, п.36, підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України було звільнено в запас за підпунктом ”Г” Закону України ”Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Таким чином, як зазначає апелянт, на день виникнення спірних правовідносин між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, позивач не проходив військову службу. Доводи апеляційної скарги стверджують, що предмет позову за спором у даній справі стосується виключно повноважень виконавчого комітету Чернігівської міської ради, який не відноситься до органів військового управління. Доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду позовних вимог ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства та підсудності даної справи Деснянському районному суду м.Чернігова зводяться до мотивів, викладених в позовній заяві. Апелянт стверджує, що спір, який виник між сторонами у даній справі, є житловим (цивільним) спором, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. При цьому, апелянт посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-14цс16, від 16.12.2015 у справі №6-2139цс15. На думку ОСОБА_1 , його позовна заява до виконавчого комітету Чернігівської міської ради не є предметом спору стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій, у зв`язку з чим до спірних правовідносин між сторонами у даній справі не підлягають застосуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2022 року у справі №362/643/21, провадження №14-32цс22, щодо розгляду спорів стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій у порядку адміністративного судочинства.    

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Акуленко В.М. підтримав доводи та вимоги поданої апеляційної скарги. 

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, яка регламентує наслідки неявки в судове засідання учасників справи, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.   

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.07.2022 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових. Судом роз`яснено позивачу, що заявлений позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та за предметною підсудністю відноситься до компетенції Чернігівського окружного адміністративного суду.
    
Як вбачається із оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, на підставі п.1 ч.1 статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції, враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склались між ними, дійшов висновку, що право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку із проходженням військової служби. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір військовослужбовця щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби, і тому даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та має бути вирішений адміністративним судом.

Судом першої інстанції у оскаржуваній ухвалі від 27.07.2022 року зазначено, що Велика Палата Верховного Суду визначила юрисдикцію суду за вимогами, які стосуються реалізації військовослужбовцями соціальних гарантій забезпечення їх і членів їхніх сімей житловими приміщеннями. Право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку із проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби. Вказана позиція узгоджується із Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі 362/643/21.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року не відповідають доказам та обставинам, які є предметом спору ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових, не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

За доводами апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 22.02.2021 року №56, п.36, підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України було звільнено в запас за підпунктом ”Г” Закону України ”Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Таким чином, як зазначає апелянт, на день виникнення спірних правовідносин між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, позивач не проходив військову службу. Доводи апеляційної скарги стверджують, що предмет позову за спором у даній справі стосується виключно повноважень виконавчого комітету Чернігівської міської ради, який не відноситься до органів військового управління. Доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду позовних вимог ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства та підсудності даної справи Деснянському районному суду м.Чернігова зводяться до мотивів, викладених в позовній заяві. Апелянт стверджує, що спір, який виник між сторонами у даній справі, є житловим (цивільним) спором, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача. При цьому, апелянт посилається  на  правову  позицію,  викладену  у  постановах  Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-14цс16, від 16.12.2015 у справі №6-2139цс15. На думку ОСОБА_1 , його позовна заява до виконавчого комітету Чернігівської міської ради не є предметом спору стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій, у зв`язку з чим до спірних правовідносин між сторонами у даній справі не підлягають застосуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2022 року у справі №362/643/21, провадження №14-32цс22, щодо розгляду спорів стосовно оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій у порядку адміністративного судочинства.    

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів  передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Таким чином, право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку із вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано із процесуальним законодавством.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктами 1,2 частини першої статті 4 КАС України регламентовано, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це, зокрема,  спір, у якому  хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. 

До справ адміністративної юрисдикції процесуальний Закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких Закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.  
  
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 статті 2 Закону України ’’Про військовий обов`язок і військову службу’’). 

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема, з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.      

Звертаючись з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської ради, позивач ОСОБА_1 зазначав, що є протиправним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення з числа службових квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані і проживають ОСОБА_1 з родиною, в частині умови щодо дотримання терміну проживання даних осіб у квартирі - 10 років, а саме, 16.03.2027 року. При цьому, позивач вказував, що оскаржуване ним рішення є протиправним та таким, що порушує його законне право на забезпечення постійним житловим приміщенням, як військовослужбовця, підполковника юстиції, заступника військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України, звільненого з військової служби в запас за підпунктом ”Г” Закону України ”Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

У зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону України ”Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України ”Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”).

Системний аналіз вищезазначених норм права вказує про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із реалізацією позивачем соціальних гарантій щодо забезпечення жилим приміщенням в силу його особливого статусу, визначеного Законом України ”Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, тобто, внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу”).

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема, з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 22.02.2021 року №56 (а.с.20-23), п.36 даного наказу, підполковника юстиції ОСОБА_1 , заступника військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України було звільнено з військової служби у запас за підпунктом ”Г” Закону України ”Про військовий обов`язок та військову службу” у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
  
Позивач, обґрунтовуючи вимоги заявленого позову, посилався на положення: Конституції України, Закону України ”Про соціальний і правовий   захист   військовослужбовців   та   членів   їх   сімей”,  ”Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями”, Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018 року.  Тобто, соціальна гарантія, якої, як вважав позивач, його протиправно було позбавлено,  передбачена для осіб, які проходять військову, тобто публічну службу. Право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку із проходженням військової служби. Тому спір між сторонами у даній справі щодо реалізації вказаного права необхідно розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців). За даних обставин, спір між сторонами по даній справі є публічно-правовим, і належить до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21,  провадження  №14-32цс22,  а  також  в  постановах Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі №569/5974/20, провадження №61-17489св21, від 01.08.2022 року у справі №461/8952/19, провадження №61-1613св22.  

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року відносно того, що спір у даній справі, який виник після звільнення позивача із військової служби, яка вважається публічною службою, та пов`язаний із вирішенням питань, які стосуються перебування на публічній службі, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Зазначене також узгоджується із правовими висновками у подібних справах, розглянутих Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.09.2019 року у справі №686/6775/18, провадження №61-42631сво18, а також із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 14.11.2018 року у справі №757/70264/17-ц, провадження № 14-360цс18, від 05.06.2019 року у справі №686/23445/17, провадження № 14-162 цс19.

Доводи апеляційної скарги про те, що зазначений спір повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства, про що вказав Верховний Суду України у постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-2139цс15 та від 02.03.2016 року у справі №6-14цс16, не заслуговують на увагу, та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року. Оскільки Велика Палата Верховного Суду у п.65 постанови від 08.06.2022 року у справі №362/643/21, провадження №14-32цс22, для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду даної категорії спорів, відступила від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, викладеного у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2139цс15, і від 02.03.2016 року у справі №6-14цс16а.   

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року, постановленої на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.07.2022 року - залишити без змін.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року вказано: ’’… За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкриті провадження за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Глоби Наталії Михайлівни, Управління адміністративних послуг про скасування рішень державних реєстраторів…’’.

На думку апеляційного суду, в контексті приписів 269 ЦПК України, яка регламентує виправлення описок у судовому рішенні, вказана обставина не може бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 27.07.2022 року. Дана обставина не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про виключення житлової квартири з числа службових, на підставі п.1 ч.1 статті 186 ЦПК України. 

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: