ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 565/1/21
провадження № 51-916 км 22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисників                                                  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
а також в режимі відеоконференції:
потерпілого                                                ОСОБА_8 ,
представника потерпілих                        адвоката ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області 
від 16 серпня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021  року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12019180050000444, за обвинуваченням
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Любитів Ковельського району Волинської області, жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України 
(далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2021  року ОСОБА_10 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 588 020 грн на відшкодування моральної та матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_11 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 9483,02 грн процесуальних витрат на залучення експертів. 
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року вирок щодо ОСОБА_10 змінено. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_11 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
В решті вирок залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у тому, що він за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, 16 листопада 2019 року з 00 год 30 хв до 00 год 55 хв, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи на прилеглій території до готелю «Вараш» зі сторони торгового центру «Гранд Базар», розташованого за адресою: Майдан Незалежності, 8 у м. Вараш Рівненської області, на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_12 , що виникли раптово, діючи умисно, наніс останньому не менше чотирьох ударів руками по голові та тулубу, а також не менше одного удару ліктем в ділянку шиї справа, внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді саден, крововиливів у лобній ділянці зліва, у лівій виличній та правій підочній ділянках, які в сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та травми шиї з ушкодженням рефлексогенної зони і переломом правого великого ріжка під`язикової кістки, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень та яка призвела до рефлекторної зупинки серця, у результаті чого ОСОБА_12 помер.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 у вироку суду викладені не повно. Також вказує на те, що всупереч вимогам ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі  – КПК) стороні захисту не відкривались матеріали досудового розслідування. Вважає, що головуючий суддя ОСОБА_16 не міг розглядати кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 у зв`язку з його упередженістю, оскільки він продовжував строк тримання під вартою ОСОБА_10 та вирішував це питання за відсутності останнього, захисника та прокурора, чим порушив вимоги статей 193, 199 КПК. Крім того, зазначає, що апеляційним судом у порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовлено у повторному дослідженні доказів та допиті свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 . Також вказує, що під час апеляційного розгляду було порушено право обвинуваченого ОСОБА_10 давати показання стосовно пред`явленого обвинувачення, оскільки в суді першої інстанції він показань взагалі не давав. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не наведено вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги захисника, а лише перераховано докази, покладені в основу вироку, та викладено загальне формулювання про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину. 
Представник потерпілих – адвокат ОСОБА_9 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 .
 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 підтримав подану захисником ОСОБА_6 касаційну скаргу та просив її задовольнити, а судові рішення щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Потерпілий ОСОБА_8 та представник потерпілих – адвокат ОСОБА_9 заперечували щодо касаційної скарги та просили залишити її без задоволення.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення. 
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , котрий підтримав подану ним касаційну скаргу, захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілих – адвоката ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.  121 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Під час судового провадження суд, дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 , частково визнаючи вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, стверджував, що удари наніс ОСОБА_12 з необережності, захищаючись від нього. Крім того, він заперечував заподіяння потерпілому тілесного ушкодження у вигляді садна у правій підочній ділянці, вказавши на те, що ОСОБА_12 отримав це тілесне ушкодження внаслідок падіння на асфальтовану поверхню. Коментуючи відеозапис з приміщення торгового центру «Гранд Базар» в м. Вараш, обвинувачений зазначав, що на ньому зафіксовані події, що відбувались між ним та ОСОБА_12 приблизно за 5–10 хвилин до смерті останнього, а причину заподіяння удару рукою в область голови ОСОБА_12 , який зафіксований на відеозаписі, не зміг пояснити. При цьому вказував, що він та потерпілий перебували у стані алкогольного сп`яніння.
Зазначені показання обвинуваченого суд належно перевірив та надав їм відповідну оцінку, а в частині заперечення своєї вини в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, обґрунтовано визнав такими, що спростовуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, які узгоджуються між собою. 
При цьому суд послався у вироку на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , котрі були безпосередніми очевидцями подій, а також показання потерпілого ОСОБА_8 .
Так, у вироку судом наведено показання свідка ОСОБА_14 , надані в судовому засіданні, та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 12 листопада 2020 року за його участю, котрий показав, що 16 листопада 2019 року бачив шарпанину між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а коли підійшов до них, то помітив на обличчі ОСОБА_12 під носом кров. Бачив, як ОСОБА_12 та ОСОБА_10 впали таким чином, що ОСОБА_12 падав на спину, а ОСОБА_10 на нього зверху. При цьому ОСОБА_10 впав на коліна, так що ОСОБА_12 опинився у нього поміж ногами та, взявши ОСОБА_12 однією рукою за плече, іншою замахнувся, щоб нанести удар, проте не наніс. У цей час він підбіг до них і відштовхнув ОСОБА_10 з ОСОБА_12 . Почувши, що останній хрипить і пульсу не було, викликав швидку допомогу. Коли ОСОБА_12 падав, то в нього склалась така думка, що потерпілий вже був без свідомості, оскільки після падіння ОСОБА_12 не рухався, його руки обм`якли і впали на землю.
У вироку судом зазначено також показання свідка ОСОБА_19 , котра пояснила, що у листопаді 2019 року у компанії друзів, серед яких був ОСОБА_14 , відпочивала у кафе «Чемодан», що у м. Вараш. Коли виходила з кафе додому приблизно о 00 годин, то на вулиці на відстані 30–50 м від входу до кафе в напрямку міської ради помітила ОСОБА_12 , який з іншим чоловіком у сірій куртці штовхали один одного у плечі, ударів не бачила як і інших осіб поблизу них. Потім вона повернулась до кафе та повідомила ОСОБА_14 про те, що за участю його друга починається бійка та відразу вийшла з кафе і пішла додому.
Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_17 , котра була очевидцем події і бачила, що ОСОБА_10 сильно штовхнув ОСОБА_12 рукою в груди і той впав на землю. Після падіння ОСОБА_12 не рухався, не говорив, очі були закриті, інших ознак життя не подавав. Потім потерпілому ОСОБА_18 почав проводити непрямий масаж серця. Крім ОСОБА_10 будь-яких ударів ОСОБА_12 ніхто не заподіював.
Суд також врахував показання свідка ОСОБА_13 , надані в судовому засіданні, та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 7 лютого 2020 року за його участю, де останній розповів і показав про штовханину та словесну перепалку між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , яка мала місце 16 листопада 2019 року, при цьому вказував, що конфлікт продовжувався певний період часу і доходило до бійки. Також зазначав, що ОСОБА_10 швидко наніс ОСОБА_12 три удари почергово кулаком правої руки в груди в область серця, кулаком лівої руки в ребра з правої сторони, проте точно стверджувати не може, оскільки ОСОБА_10 своїм тілом затуляв цю ділянку, та кулаком правої руки в груди в область серця ОСОБА_12 . Від цих ударів він чув глухі звуки, ОСОБА_12 хотів замахнутись на ОСОБА_10 рукою, проте той схопив обома руками ОСОБА_12 , внаслідок чого вони впали на землю. Потім він помітив, як ОСОБА_10 припіднявся та замахнувся кулаком правої руки для нанесення удару, однак не наніс його, оскільки до нього підбіг ОСОБА_14 та відтягнув ОСОБА_10 в сторону.
Судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_18 , котрий зазначив про словесну суперечку між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_12 та бачив, що потерпілий лежав на землі, не подавав ознак життя, а ОСОБА_10 стояв біля нього. Він почав робити ОСОБА_12 реанімаційні заходи.
Окрім того, суд послався у вироку і на показання свідків ОСОБА_20 , лікаря медицини невідкладних станів КЗ «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», та ОСОБА_21 , фельдшера екстреної медичної допомоги м.  Вараш, котрі пояснили, що, прибувши на виклик о 01 год 03 хв, констатували клінічну смерть, оскільки у ОСОБА_12 ознак життя вже не було. Вони почали проводити реанімаційні заходи відповідно до протоколу, які здійснювались 42  хвилини, проте о 01 год 40 хв зафіксували біологічну смерть ОСОБА_12 . 
Судом покладено в основу вироку й дані, що містились у протоколі огляду місця події від 16 листопада 2019 року; протоколі огляду трупа від 16 листопада 2019  року щодо виявлених тілесних ушкоджень; лікарському свідоцтві про смерть, № 107 від 16 листопада 2019 року щодо причини смерті ОСОБА_12 ; протоколі освідування особи від 16 листопада 2019 року; протоколі огляду речей 
від 16 листопада 2019 року; висновку експерта № 2.2-238/20 від 30 листопада 2020  року; висновку експерта № 2.2-239/20 від 4 грудня 2020 року; висновку експерта № 79; протоколі огляду предмета від 11 грудня 2020 року, а також дані, зафіксовані на оптичному CD-R диску з камери відеоспостереження прилеглої території до приміщення торгового центру «Гранд Базар».
Також судом досліджено та наведено у вироку дані висновку експерта № 84, складеного за результатами повторної комісійної судово-медичної експертизи ексгумованого трупа ОСОБА_12 , відповідно до якого останньому було спричинено травму шиї з ушкодженням рефлексогенної зони та переломом правого великого ріжка під`язикової кістки, яка призвела до рефлекторної зупинки серця, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті. Будь-яких ушкоджень, які б достовірно свідчили про можливу боротьбу, опір чи самооборону, під час експертизи не встановлено.
До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_15 , котрий підтвердив висновок судово-медичної експертизи № 84 та пояснив, що травмування рефлексогенної зони та перелом ріжка заподіяно однією травмуючою дією. Вказані ушкодження перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_12 . Крім того, оглянувши відеозапис слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , експерт вказав, що на відео ОСОБА_10 двічі продемонстрував положення його та потерпілого, за яких міг бути нанесений удар, що потягнув смерть потерпілого. Вперше, це в положенні стоячи, коли ОСОБА_10 поклав ліву руку на ліве плече потерпілого та наніс йому удар ліктем в область шиї, а вдруге – після падіння, коли ОСОБА_10 впав на потерпілого, надавивши ліктем на шию. Крім того, експерт вказував, що обомління особи (втрата свідомості) є характерним при травмуванні рефлексогенної зони шиї. Показання ОСОБА_10 про те, що після нанесення удару ліктем ОСОБА_12 в область шиї він почув хлопок, також узгоджується з матеріалами експертизи. Для заподіяння ушкодження рефлексогенної зони, яке потягло би смерть необхідно прикласти досить виражену за силою дію.
Таким чином суд, проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, беручи до уваги механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , їх локалізацію, кількість нанесених ударів, дійшов переконливих висновків, що ОСОБА_10 умисно завдав потерпілому удари з невизначеною силою.
Крім того, на підтвердження висновку про умисне заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень суд послався і на те, що ОСОБА_10 , маючи реальну можливість уникнути конфлікту з ОСОБА_12 після виходу з кафе «Чемодан», цим не скористався, а натомість продовжив участь у суперечці з ОСОБА_12 .
Суд також належно і повно перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому з необережності, обґрунтовано спростувавши їх дослідженими в судовому засіданні доказами.
Крім того, суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_10 умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, та визнав їх необґрунтованими, зазначивши, що відповідно до встановлених фактичних обставин провадження між діями ОСОБА_10 , які мали активний характер і були протиправними, та їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть останнього, існував прямий причинний зв`язок.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дії ОСОБА_10 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 121 КК., призначене йому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Водночас даних, які би свідчили, що під час досудового розслідування та судового розгляду цього провадження допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке було б безумовною підставою для скасування судових рішень, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 також посилається на порушення вимог ст. 290 КПК та зазначає, що стороні захисту не було відкрито матеріалів досудового розслідування.
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції ні обвинувачений ОСОБА_10 , ні захисник ОСОБА_22 не заявляли про порушення вимог ст. 290 КПК та невідкриття їм матеріалів досудового розслідування. Також вказаних доводів не наводив захисник ОСОБА_22 і в апеляційній скарзі.
З огляду на зазначене, переглядаючи справу в апеляційному порядку в межах поданих апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про витребування протоколу доступу до матеріалів досудового розслідування.
Відповідно, доводи захисника щодо порушення вимог ст.  290 КПК та невідкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування не були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій. 
Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження міститься Реєстр матеріалів досудового розслідування (т. 1 а. п. 7–11), згідно з даними якого 30  грудня 2020 року підозрюваному ОСОБА_10 та захиснику ОСОБА_22 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування.
А тому вказані доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 також є неспроможними. 
Колегія суддів не може погодитися і з доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що головуючий суддя ОСОБА_16 не міг розглядати кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 в зв`язку з його упередженістю, оскільки він вирішував питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 у відсутності останнього, захисника та прокурора, чим, на думку захисника, порушив вимоги статей 193, 199 КПК. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду ОСОБА_16 в порядку підготовки до апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 4 жовтня 2021 року виніс ухвалу, якою призначив кримінальне провадження до апеляційного розгляду та задовільнив клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 і продовжив ОСОБА_10 строк тримання під вартою на 60 днів – до 2 грудня 2021 року.
Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 401 КПК на стадії підготовки до апеляційного розгляду кримінального провадження суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції вирішує інші клопотання, в тому числі щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу.
Крім того, 30 листопада 2021 року вмотивованою ухвалою апеляційного суду було відмовлено у задоволенні заяви захисника ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_16 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_10 .
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів не вбачає обставин, передбачених статтями 75, 76 КПК, які б виключали можливість участі судді ОСОБА_16 у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції та вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника в цій частині. 
Безпідставними є й доводи касаційної скарги захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 404 КПК не розглянув клопотання про повторне дослідження доказів та повторний допит свідків.
Як убачається з журналу судового засідання від 30 листопада 2021 року, апеляційний суд, розглянувши клопотання захисника про повторне дослідження доказів, а саме – повторний допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , експерта ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_10 , відмовив у його задоволенні, навівши обґрунтовані мотиви.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 404 КПК, згідно з якими за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні клопотання захисника є правильним.
Неспроможними й такими, що не відповідають матеріалам провадження, є доводи захисника про порушення права обвинуваченого ОСОБА_10 давати показання стосовно пред`явленого обвинувачення, оскільки, як стверджує захисник, в суді першої інстанції він показань взагалі не надавав.
Разом з тим, як убачається із журналу судового засідання суду першої інстанції від 12 серпня 2021 року та аудіозапису цього судового засідання, обвинувачений ОСОБА_10 надавав показання з приводу пред`явленого обвинувачення в присутності свого захисника ОСОБА_22 та відповідав на поставлені запитання.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши докладні мотиви й підстави ухваленого рішення, з якими погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.
Отже, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 серпня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2021  року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                                ОСОБА_3