Номер провадження: 22-ц/813/3196/22 
Справа № 522/11314/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів ГірнякЛ.А., Комлевої О.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:
08 липня 2019 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.3-6).
18 грудня 2019 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси Позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто із  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором від 22.02.2018 року у розмірі 221875 (двісті двадцять одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять) гривень 10 копійок.
Стягнуто із  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) витрати по сплаті судового збору в розмірі 3328 (три тисячі триста двадцять вісім) гривень 13 копійок (а.с.82-84).
17 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про перегляд заочного рішення (а.с.88-96).
12 травня 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто із  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором від 22.02.2018 року у розмірі 29 422, 95 грн. (двадцять дев`ять тисяч чотириста двадцять дві гривень 95 копійок).
Стягнуто із  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) витрати по сплаті судового збору в розмірі 441, 31 грн. (чотириста сорок одну гривень 31 копійок).
В іншій частині позову відмовлено (а.с.195).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось із апеляційною скаргою у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.
19 серпня 2021 року Одеським апеляційним судом отримано відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу. У поданому відзиві відповідач наголошує на тому, що позивачем не було надано до дійсних на момент укладання договору Умов та Правил, а тому будь-які нарахування на картковому рахунку є недійсними та непідтвердженими. Також, відповідач вказує, шо всі довідки, надані позивачем, є односторонніми документами та не містять у собі підпису відповідача. З огляду на вказане, відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю. 
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення. 
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що на підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», яка підписана відповідачем 22.02.2018 року та умов та правил надання банківських послуг, які погоджені з відповідачем, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на суму 187 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано ксерокопію анкети-заяви ОСОБА_1 від 22.02.2018 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.9-10), в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, ІПН, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв`язку.
Також, позивачем надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.65), згідно якої 23.02.2018 року кредитний ліміт відповідачу був встановлений у розмірі 100 000 грн. та 18.04.2018 року - збільшений до 187 000 грн.
Згідно довідки банку від 18.11.2019 року (а.с.66), строк дії картки був визначений до 02/21.
За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на 03 червня 2019 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 287 167, 08 грн., з яких : - заборгованість за тілом кредиту – 221 875, 10 грн. (142 528,88 грн. – поточне тіло кредиту та 79 346, 22 грн. – прострочене тіло кредиту); - заборгованість по відсотках – 65 291, 98 грн..
Проте, як вбачається з матеріалів справи, банком заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача лише заборгованості за тілом кредиту у розмірі 221 875, 10 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сума фактично сплачених відповідачем коштів за кредитом становить 217 686, 92 грн., кредитний ліміт за карткою визначено сторонами у розмірі 187 000 грн., доказів того, що кредитний ліміт сторонами збільшувався матеріали справи не містять. Тому, за розрахунком представника відповідача, заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 29 422, 95 грн. (247 109, 87 грн. (сума надходжень на картку) – 217 686, 92 грн. (кошти фактично сплачені відповідачем)).
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини другої статті 207 ЦК України).
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямовано на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укладати договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України, визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
У поданій апеляційній скарзі, апелянт вказує на те, що банком було надано копію анкети-заяви, у якій, як вважає апелянт, відповідач власним підписом вказав, що погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг. В свою чергу щодо зміни розміру кредитного ліміту, апелянт вказує на те, що в Умовах та Правилах вказано про погодження клієнта з встановленням кредитного ліміту за рішенням банку та зміною його розміру банком в будь-який момент. Апелянт вважає, що із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості. Апелянт наполягає на тому, що так як відповідач не звертався з вимогою про розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами, адже користувався кредитною карткою, про що, як вказує апелянт, свідчать вчинені ним операції по кредитній картці. Апелянт наголошує, що виходячи із вказаного, відповідач прийняв та погодився з умовами кредитного договору, у тому числі щодо сплати відсотків.
Апеляційний суд, відхиляючи зазначені доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.
Так, із наданої позивачем анкети-заяви від 22.02.2018 року в ній зазначені лише персональні дані відповідача щодо дати народження, місця проживання, реквізитів паспорту громадянина України, дата 22.02.2018 та підпис, що вірно було встановлено судом першої інстанції.
При цьому, анкета-заява не містить жодних даних про те, яку саме картку отримав відповідач, строк її дії, розмір наданого кредиту. Не надано будь-яких відомостей про номер карткового рахунку, дати вручення картки відповідачеві, повідомлення йому пін-коду, строку дії картки саме за цим позовом та наданим розрахунком заборгованості.
Про вид картки не вказано і в самій позовній заяві, як і не вказано відсоткової ставки за її користування.
Тому, доводи апеляційної скарги щодо погодження відповідача з розміром відсоткової стави та умов сплати кредиту не підтверджуються матеріалами справи.
Крім того, як встановлено судом першої інстанції, як на доказ укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 позивачем надана анкета-заява відповідача, яка не містить відомостей про його бажання отримати послугу, яка визначена позивачем як «Платіжна картка Кредитка «World Black Edition».
Посилання апелянта на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, як на підтвердження позовних вимог, що визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, розмір обов`язкового щомісячного платежу, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку 50 років, а також інші умови, є неспроможними, оскільки , умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18).
Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо того, що названі документи не підписані відповідачем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з тарифів та умов розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
За відсутності достатніх підтверджень про конкретно запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Тому, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що матеріали справи не містять доказів щодо істотних умов укладеного сторонами кредитного договору, а тому наданий АТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості відсотків за користування кредитними коштами є неналежним доказом.
Апеляційний суд погоджується з тим, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 401/1855/16-ц (провадження № 61-32875св18).
З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування доводів позову щодо наявності у   ОСОБА_1 боргу за тілом кредиту, АТ КБ «Приватбанк» надано розрахунок заборгованості (а.с.7-8) та виписку по особовому рахунку (а.с.56-64).
Згідно пояснень представника відповідача, за його розрахунками згідно виписки банку, за виключенням нарахованих банком комісії, пені та процентів за користування кредитом, відповідачем було отримано в кредит кошти у фактичному розмірі 247 109, 87 грн. (сума надходжень коштів по виписці).
Сума фактично сплачених відповідачем коштів за кредитом становить 217 686, 92 грн., кредитний ліміт за карткою визначено сторонами у розмірі 187 000 грн., доказів того, що кредитний ліміт сторонами збільшувався матеріали справи не містять.
Отже, за розрахунком представника відповідача, заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складає 29 422, 95 грн. (247 109, 87 грн. (сума надходжень на картку) – 217 686, 92 грн. (кошти фактично сплачені відповідачем)).
Доводи представника відповідача не спростовані стороною позивача, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь банку суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29 422, 95 грн., яка визнається боржником.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості– залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 14.10.2022 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                          Л.А. Гірняк

О.С. Комлева