Номер провадження: 22-ц/813/8581/22 
Справа № 523/19349/21
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Склярська І. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України

14.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Склярської І.В.,
суддів: Бездрабко В.О., Семиженка Г.В.,

секретар          Хухров С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Далеко К.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
28 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просила:
-в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя – 11/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 11/200 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 у період з 15.04.1990 року по 04.07.2007 року. В період шлюбу народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторонами під час шлюбу було набуто частку спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
28.08.1996 року рішенням Ленінського районного суду м. Одеси по справі № 2-703/1996 року було визнано, що ОСОБА_1 належить 17/50 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі угоди купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
12.05.1999 року розпорядженням Ленінської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради було затверджено розрахунок ідеальних часток домоволодіння, а саме визнано за ОСОБА_1 право власності на 11/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
06.11.1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 на 11/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
У період шлюбу подружжям було придбано майно, яке згідно ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання майна, є спільною сумісною власністю подружжя. Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 придбано подружжям за сумісні грошові кошти, так як відповідно до домашньої угоди від 02.01.1994 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 за 100 мільйонів карбованців вказаний будинок (встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі № 2-703/1996) та підлягає поділу між сторонами у рівних ідеальних частках – по Ѕ частці кожному.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено. Суд ухвалив:
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - 11/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНКОПП НОМЕР_1 , право власності на 11/200 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908, 00 грн.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивачкою доведені всі підстави для поділу майна подружжя, як такого яке придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі. А наведені відповідачем підстави для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності не ґрунтуються на встановлених судом обставинах та нормах матеріального права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстнації норм процесуального та матеріального права, просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року скасувати, ухвалити нове , яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам у справі, якими відповідач довів придбання частини будинку за кошти, які подарував йому батько, а тому придбане житло є особистою власністю відповідача. Крім того позивачка не довела, що вони як подружжя мали кошти на придбання частини будинку. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, оскільки шлюб був розірваний у 2007 року і позивачка до 2021 року не заявляла вимог щодо частини будинку, оскільки знала, що зазначена частина її не належить.

(2) Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Чумаченко С.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно встановив усі обставини справи та надав їм належну оцінку, застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та врахувавши правові позиції Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 15 квітня 1990 року по 04 липня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_3 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 28.08.1996 року по справі №2-703 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано дійсною домашню угоду, укладену 02.01.1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 / а.с.38-39/. Мотивувальна частина містить наступні встановлені судом обставини: із розписки від 02.01.1994 року вбачається, що ОСОБА_5 належні йому 17/50 часток домоволодіння дійсно продав ОСОБА_1 за 100 млн. карбованців, зобов`язавшись оформити відчуження в нотаріальному порядку.
Згідно розпорядження Ленінської районної адміністрації від 12.05.1999 року за №240, затверджений розрахунок ідеальних часток в домоволодінні АДРЕСА_1 . Визнано право особистої власності за ОСОБА_1 на 11/100 часток домоволодіння. Підстава: рішення народного суду Ленінського району від 28.08.1996 року, за яким за ОСОБА_1 належить 17/50 часток домоволодіння.
На підставі технічного паспорту від 20.10.1999, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 06.11.1999 №1239, видано свідоцтво про право власності на домоволодіння: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності / а.с.40/ 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Суд першої інстанції пославшись на норми КпШС України, СК України, зазначив, що нормами сімейного законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Суд першої інстанції, виходив із того, що конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому суд посилався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність відповідачем придбання частини домоволодіння за кошти, які належали йому особисто, тобто як такі, що були подаровані йому батьком , особою, яка подала апеляційну скаргу не спростовані.
Так, з мотивувальної частини рішення суду від 28.08.1996 року, яким за ОСОБА_1 внаслідок визнання угоди дійсною, визнано право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_4 , вбачається, що ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за 100 мільйонів карбованців, виходячи з розписки ОСОБА_6 від 02.01.1994 (а.с. 38).
Відповідно до вимог частини 1 статті 244 ЦК УРСР в редакції на час передачі ОСОБА_1 за придбану частини домоволодіння коштів в сумі 100 мільйонів карбованців, які за його твердженнями він отримав в дар від батька ОСОБА_7 (1994 рік), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
        ОСОБА_1 пояснив, що договір дарування коштів в сумі 100 мільйонів карбованців, за які він придбав частину спірного домоволодіння, між ним та його батьком в установленому законом порядку не укладався виходячи з родинних відносин.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не спростування відповідачем презумпції спільності майна подружжя, придбаного у шлюбі. З цих же підстав не приймаються до уваги доводи апелянта про недоведеність позивачкою наявності у подружжя коштів для придбання спірної частини будинку.
ОСОБА_1 підтвердив, що позивачка після розірвання шлюбу і до наступного часу проживає у спірній частині домоволодіння. Він вимушений з сім`єю проживати окремо внаслідок неприязнених відносин з боку колишньої дружини.
Вирішуючи питання щодо строку позовної давності до вимог про поділ майна подружжя суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС, чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до частині другій статті 72 СК України та з урахуванням роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (пункті 15) до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_2 не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2021 році, коли ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до неї та дітей, про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що позивач ОСОБА_8 проживає у спірному будинку до теперішнього часу, вважала частину будинку і своїм майном. Доказів іншого відповідач ОСОБА_1 суду не надав.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди з оцінкою доказів, доводів та заперечень сторін, наданою судом першої інстанції відповідно до норм процесуального та матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Отже наведені апелянтом доводи не надають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду про задоволення позову про поділ майна подружжя ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України,  апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.
Головуючий  І.В. Склярська

Судді В.О. Бездрабко

                                        Г.В. Семиженко