ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року 
м. Київ

справа №640/23540/21
адміністративне провадження № К/990/18437/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу №640/23540/21
за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «ТОМ 14» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року (суддя Літвінова А.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року (головуючий суддя - Безименна Н.В., судді: Бєлова Л.В., Кучма А.Ю.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
18 серпня 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Громадської організації «ТОМ 14» (далі - ГО «ТОМ 14», відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГО «ТОМ 14» як суб`єкта господарювання, що прирівняний до розпорядника інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо неоприлюднення інформації, що становить суспільний інтерес, а саме аудіозаписів телефонних розмов ОСОБА_2 , про які йшлося у випусках програми «Наші гроші», оприлюднених у мережі Інтернет за адресами: ІНФОРМАЦІЯ_3; ІНФОРМАЦІЯ_4; ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у тому вигляді, в якому вони були отримані;
- зобов`язати ГО «ТОМ 14» оприлюднити аудіозаписи телефонних розмов ОСОБА_2 , про які йшлося у випусках програми «Наші гроші», оприлюднених у мережі Інтернет за адресами: ІНФОРМАЦІЯ_3; ІНФОРМАЦІЯ_4; ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у тому вигляді, в якому вони були отримані.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 17 травня по 07 червня 2021 року ГО «ТОМ 14» оприлюднила чотири випуски передачі «Наші гроші» із аудіозаписами телефонних розмов ОСОБА_2 . Автори програми «Наші гроші» у своїх коментарях маніпулятивно намагалися вказати на причетність позивача до протиправних оборудок. При цьому, відповідна інформація стосується періоду часу, коли ОСОБА_1 був чинним Президентом України, що викликало резонанс в українському суспільстві. Позивач уважає, що відповідач володіє інформацією, яка становить суспільний інтерес, однак, не виконує свого встановленого законом обов`язку оприлюднювати достовірну інформацію. У зв`язку із цим позивач звернувся з даним позовом до суду, зокрема, щоб зобов`язати відповідача оприлюднити наявну в нього суспільно необхідну інформацію в первісному вигляді.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року, закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Необхідність закриття провадження суд першої інстанції мотивував тим, що відповідно до приписів Закону України від 22 березня 2012 року № 4572-VI «Про громадські об`єднання» (далі також - Закон № 4572-VI) та Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі також - Закон №2939-VI), відповідач не є розпорядником публічної інформації в розумінні Закону № 2939-VI, а отже спір не може бути розглянутий згідно зі статтею 23 цього Закону та правилами КАС України. Суд дійшов висновку, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу влади чи місцевого самоврядування та підлягає розгляду в порядку Цивільного процесуального кодексу України (по тексту - ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції погодився з позицією Окружного адміністративного суду міста Києва та зазначив, що оскільки у спірних правовідносинах відповідач не є суб`єктом владних повноважень чи розпорядником публічної інформації, а спір виник в рамках цивільних правовідносин, які базуються на нормах цивільного законодавства та регулюються ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір між сторонами не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, в результаті чого не повинен вирішуватись адміністративним судом. Відтак, наявні підстави для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, та роз`яснення позивачу його права на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.
При цьому суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача на ухвалу Верховного Суду від 09 серпня 2021 року у справі № 640/19158/21 за позовом ОСОБА_1 до ГО «ТОМ 14», Президента України Зеленського В.О. про визнання протиправними дій чи бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, оскільки в цій справі Суд не досліджував питання належності ГО «ТОМ 14» до розпорядників публічної інформації та не визначав підсудність даної справи суду адміністративної юрисдикції.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
18 липня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваних судових рішеннях не йдеться про те, що інформація, про яку йдеться у позові, не становить суспільного інтересу. Так само суди не заперечили, що відповідач є суб`єктом господарювання. Натомість зазначено виключно про те, що громадські організації не є розпорядниками публічної інформації та суб`єктами владних повноважень.
Скаржник зауважує, що дійсно у частині першій статті 13 Закону № 2939-VI наведено перелік розпорядників публічної інформації, який є вичерпним, і в ньому не згадуються громадські організації. Однак, суд першої інстанції фактично ухилився від цитування частини другої зазначеної статті, у якій міститься перелік випадків, коли суб`єкти господарювання, не перелічені у частині першій цієї статті, прирівнюються до розпорядників публічної інформації. Зокрема, у пункті 4 частини другої статті 13 Закону № 2939-VI встановлено, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
На переконання скаржника, відповідач є суб`єктом господарювання, який володіє згаданими у позові записами телефонних розмов і який зобов`язаний оприлюднювати та надавати їх за запитами у порядку, передбаченому Законом № 2939-VI. Стосовно цього у позові містилося обґрунтування того, чому відповідна інформація становить суспільний інтерес. Однак апеляційний суд не надав жодної оцінки доводам позивача про те, що оприлюднена відповідачем інформація становить суспільний інтерес, а отже, відповідач прирівнюється до розпорядників публічної інформація, хоча й не є таким та не є суб`єктом владних повноважень.
Тож суди, вирішуючи питання юрисдикції даного спору, помилково не застосували пункт 4 частини другої статті 13, пункт 7 частини другої, частину третю статті 23 Закону № 2939-VI, а також пункт 7 частини першої статті 19 КАС України, що призвело до помилкового закриття провадження у справі.
Також касатор уважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не прийняли до уваги посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі від 09 серпня 2021 року у справі № 640/19158/21, адже в мотивувальній частині цієї ухвали Суд прямо зазначив про те, що вимоги до ГО «ТОМ 14» підсудні Окружному адміністративному суду міста Києва.
За наведених мотивів скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою від 02 серпня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
16 серпня 2022 року до Суду від ГО «ТОМ 14» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить відхилити скаргу позивача та залишити без змін ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року.
У відзиві зазначено, що безпідставність звернення позивача з цим позовом, виходячи з намагання представити ГО «ТОМ 14» розпорядником інформації в розумінні статті 13 Закону № 2939-VI, полягає у тому, що позов заявлено до відповідача, який є громадською організацією, а отже за визначенням не є суб`єктом владних повноважень, а також не є і суб`єктом господарювання, оскільки метою створення ГО «ТОМ 14» не є здійснення господарської діяльності (з метою чи без мети отримання прибутку). Оскільки на спірні правовідносини не розповсюджує свою дію положення Закону № 2939-VI, то суди першої та апеляційної інстанції правомірно та обґрунтовано визначили, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а відтак, закриття провадження у справі є законним.
Ухвалою від 21 листопада 2022 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 345 КАС України.
ІV. Нормативне регулювання 
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон № 2939-VI.
Згідно з частиною першою статті 1 Закон № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується, з-поміж іншого, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI).
За змістом частини першої статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3)  інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Як обумовлено приписами статті 23 Закону № 2939-VI, рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Статтею 36 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.
Правові та організаційні засади реалізації права на свободу об`єднання, гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, порядок утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань визначає Закон № 4572-VI.
За наведеними у статті 1 цього Закону визначеннями, громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.
Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.
Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.
В силу частини другої статті 21 Закону № 4572-VI громадське об`єднання зі статусом юридичної особи має право:
1) бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства;
2) здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
3) засновувати з метою досягнення своєї статутної мети (цілей) засоби масової інформації;
4) брати участь у здійсненні державної регуляторної політики відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»;
5) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у роботі консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, що утворюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування для проведення консультацій з громадськими об`єднаннями та підготовки рекомендацій з питань, що стосуються сфери їхньої діяльності.
V. Позиція Верховного Суду
Предметом позову ОСОБА_1 є бездіяльність ГО «ТОМ 14» щодо неоприлюднення інформації, що становить суспільний інтерес, та зобов`язання останнього оприлюднити таку інформацію.
Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про необхідність її розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом спірних правовідносин є порушення права на інформацію, а самі спірні правовідносини виникли за межами публічно-правових відносин, пов`язані із журналістською діяльністю.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 КАС України).
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Суд виходить з наступного.
Спеціальним законом у сфері інформації доступу до публічної інформації є Закон № 2939-VI, який, серед іншого, визначає права запитувачів інформації та обов`язки її розпорядників.
Спірним у розглядуваній правові ситуації є питання належності ГО «ТОМ 14» до розпорядників інформації у розумінні Закону № 2939-VI.
Із наведених законодавчих приписів висновується, що перелік суб`єктів, є Закон № 2939-VI є чітким і вичерпним. Зокрема, частина перша статті 13 цього Закону визначає, що розпорядниками інформації є:
- суб`єкти владних повноважень;
- юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
- особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
- суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
У контексті зазначеного можна дійти висновку, що ГО «ТОМ 14» не є розпорядником інформації у розумінні частини першої статті 13 Закону № 2939-VI.
Водночас, частина друга статті 13 Закону № 2939-VI до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнює суб`єктів господарювання, які володіють: 
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Отже, структура наведеної законодавчої норми вказує, що суб`єкт господарювання може бути розпорядником публічної інформації, але в тому обсязі і в тих випадках, які визначив Закон № 2939-VI.
Оскільки доводи касаційної скарги позивача головним чином побудовані на тому, що ГО «ТОМ 14» є суб`єктом, який прирівнюється до розпорядників інформації, Суду необхідно з`ясувати, чи є ГО «ТОМ 14» суб`єктом господарювання та чи є суспільно необхідною інформація, яка, на думку позивача, підлягає оприлюдненню відповідачем.
Так, за змістом частини п`ятої статті 1 Закону № 4572-VI громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.
Згідно з частиною першою статті 85 Цивільного кодексу України, непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.
У свою чергу, поняття «суб`єкта господарювання» та його ознаки визначені у статті 55 Господарського кодексу України. 
Зокрема, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Під господарською діяльністю відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
З конструкції цієї норми слідує, що суб`єкт господарювання має бути наділений такими правовими ознаками: 1) бути учасником господарських відносин; 2) безпосередньо здійснювати господарську діяльність; 3) мати господарські права та обов`язків; 4) мати відокремлене від інших суб`єктів майно; 5) бути здатним нести юридичну відповідальність за зобов`язаннями в межах свого майна (крім випадків, передбачених законом).
У цій справі відповідач - ГО «ТОМ 14» є громадською організацією, яка здійснює свою діяльність на підставі Статуту (у новій редакції від 30 квітня 2019 року).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Статуту, ГО «ТОМ 14» є добровільною, незалежною, неприбутковою організацією, котра створена на основі єдності інтересів громадян України для спільної реалізації мети і завдань, передбачених цим Статутом та чинним законодавством, а також для задоволення та захисту своїх законних права та інтересів. Організація створюється і діє на засадах добровільності, самоврядності, вільного вибору території діяльності, рівності перед законом, відсутності майнового інтересу членів Організації, прозорості, відкритості та публічності. Організація є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку. 
Згідно з пунктом 2.1 Статуту, метою діяльності організації є здійснення та захист законних прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, творчих, національно-культурних, правових інтересів членів та суспільства, направлених на поліпшення якості життя людей, спільне виконання проектів, спрямованих на сприяння формуванню в законному порядку дієвих механізмів захисту прав та свобод членів організації.
Одним із основних напрямків діяльності ГО «ТОМ 14» є організація видавничої діяльності для здійснення статутних цілей, а також сприяння виданню та розповсюдженню друкованої, аудіо та відеопродукції з питань, пов`язаними з цілями Організації.
Ураховуючи наведене у статті 1 Закону № 4572-VI визначення поняття «громадської організації», її риси та принципи діяльності, а також положення Статуту відповідача у співвідношенні з нормативним визначенням «суб`єкта господарювання» і притаманних йому ознак, колегія суддів приходить до висновку, що ГО «ТОМ 14» не наділене рисами, притаманним суб`єкту господарювання.
Також у контексті доводів касаційної скарги про неврахування судами суспільного інтересу від отримання запитуваної інформації варто додати, що суб`єкт господарювання може бути розпорядником публічної інформації у випадках, передбачених частиною другою статті 13 Закону №  2939-VI, зокрема, щодо інформації, яка становить суспільний інтерес. В такому випадку перелік інформації, яка становить суспільний інтерес, не є вичерпним. Зі змісту частини другої статті 13 Закону № 2939-VI можна виснувати, що її значимість залежить власне від суті цієї інформації у зіставленні з конкретними життєвими обставинами, які зумовлюють потребу в отриманні інформації.
Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):
- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.
Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI, який гарантує право кожної особи знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).
Однак, якщо розглядати спірні правовідносини через призму надання доступу до публічної інформації відповідно до Закону № 2939-VI, то у світлі наведених позивачем обґрунтувань позову наразі немає достатніх підстав стверджувати, що інформація, яку він просить оприлюднити, становить суспільний інтерес.
І навіть попри це, ключовим у розглядуваному випадку є те, що сама по собі норма частини другої статті 13 Закону № 2939-VI свідчить, що обов`язок оприлюднення інформації, яка становить суспільний інтерес, мають суб`єкти господарювання, яким, як зазначено вище, відповідач не являється.
Тому враховуючи, що ГО «ТОМ 14» не є розпорядником публічної інформації у розумінні статті 13 Закону №2939-VI, відсутні підстави вважати, що на спірні правовідносини поширюються приписи статті 23 Закону №2939-VI щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду в порядку КАС України.
Водночас, колегія суддів уважає передчасними твердження суду апеляційної інстанції про те, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів наявності у володінні відповідача аудіозаписів, які розміщені у програмах «Наші гроші» № 350 від 17.05.2021, №351 від 24.05.2021, №352 від 31.05.2021 та №353 від 07.06.2021, або інших аудіозаписів розмов ОСОБА_2 , оскільки вказані обставини підлягають з`ясуванню при вирішенні спору по суті.
Суд зауважує, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Справою адміністративної юрисдикції в розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій, або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг, або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.
Публічно-правовим є, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин одна щодо іншої не є рівноправними і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншій стороні певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Як правильно зауважив Шостий апеляційний адміністративний суд позивачем у цій справі є фізична особа, відповідачем - громадська організація, яка у розумінні КАС України не є суб`єктом владних повноважень. 
З обґрунтувань позовної заяви прослідковується, що ОСОБА_1 не погоджується з коментарями журналістів програми «Наші гроші», які, на його думку, «намагалися поширити на ОСОБА_3 той негативний інформаційний контекст, у якому перебуває пан ОСОБА_4 , який підозрюється, серед іншого, у державній зраді.». Також зазначено, що журналісти програми «Наші гроші», коментуючи аудіозаписи розмов ОСОБА_2 згадували прізвище позивача в контексті натяків на причетність останнього «до протиправних оборудок». При цьому зазначена інформація стосується періоду часу перебування ОСОБА_1 на посту Президента України.
Позивач уважає, що така інформація була оприлюднена у випусках програми «Наші гроші» не в повному обсязі та не в оригінальному вигляді, а тому вважає, що ГО «ТОМ 14» як розпорядник указаної інформації у розумінні Закону № 2939-VI, зобов`язаний оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію. 
Наведене вище свідчить, що даний спір пов`язаний з особистим (приватним) інтересом позивача, який, очевидно, не згоден з журналістами програми «Наші гроші» щодо висловлених ними коментарів у відношенні нього. 
З цього слідує, що спірні відносини не мають публічно-правового контексту.
Колегія суддів відзначає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
Тож за загальним правилом у порядку цивільного судочинства можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.
Згідно зі статтею 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Беручи до уваги характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників справи, а також положення процесуальних кодексів, колегія суддів приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим, а пов`язаний із захистом особистих прав і законних інтересів позивача, а тому повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на ухвалу Верховного Суду від 09 серпня 2021 року у справі №640/19158/21, оскільки в ній не досліджувалося питання предметної юрисдикції даного спору. Натомість, в означеній ухвалі Верховний Суд установив порушення правил об`єднання позовних вимог, які підсудні різним адміністративним судам, тобто порушення правил інстанційної юрисдикції.
За змістом пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права - положення статей 13, 23 Закону № 2939-VI та статей 2, 4, 19 КАС України і дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
Доводи та аргументи касаційної скарги не спростовують наведених висновків.
Водночас, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі виклали мотиви прийняття оскаржуваних судових рішень, то з огляду на приписи статті 351 КАС України існують підстави для зміни судових рішень в їх мотивувальних частинах.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі № 640/23540/21 змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько