Справа № 348/1532/19 
Провадження № 22-ц/4808/242/22
Провадження №  22-ц/4808/194/22  
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів     Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,
секретаря    Шандалович В.В.,
з участю  представника апелянта (відповідача) ОСОБА_1 адвоката Клюфінського В.В., представника позивача адвоката Бойка О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист порушених авторських прав, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 10 вересня 2021 року у м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 20 вересня 2021 року, та додаткове рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Міськевич О.Я. 26 жовтня 2021 року у м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 03 листопада 2021 року,  
в с т а н о в и в :
У липні 2019 року ОСОБА_2 поданий позов до ОСОБА_1 про захист порушених авторських прав, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що являється автором книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника». Книга підготовлена ним на основі мемуарів полковника УНР Яківа Гальчевського, що були написані у січні 1940 року.
22.01.2006р. на основі підготовленого ним макету твору ТзОВ «Діокор» видало книгу « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» накладом 2000 примірників, які в повному обсязі передано йому.
21 травня 2013 року Державною службою інтелектуальної власності України йому видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на книгу « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» за № НОМЕР_1 .
30 квітня 2019 року він придбав книгу «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначено Яківа Гальчевського, а видавцем - фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , яка підписана до друку 10 серпня 2018 року, без зазначення загального накладу книги. З придбаного примірника цього видання він дізнався, що при його видавництві було використано твір, автором якого є він. Вказує, що не мав і не має договірних чи будь-яких інших відносин з ФОП ОСОБА_1 на використання його виключних майнових прав на твір.
Оскільки посилання на його авторство не було, згоди на опублікування твору він не надавав, договору про використання об`єктів своєї інтелектуальної власності з ФОП ОСОБА_1 не укладено, ним 17 травня 2019 року на адресу відповідача направлено досудову вимогу про виплату грошової компенсації за порушення його авторського права, яка відповідачем проігнорована.
Враховуючи зазначене вважає, що грубе порушення його авторських права відповідачем є підставою для стягнення з відповідача грошової компенсації за неправомірне використання створеного ним твору, що має бути визначена судом як паушальна сума на базі такого елементу, як потроєна сума авторської винагороди, та просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 182 724,84 грн компенсації, а також моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі  20 000 грн (а.с.22, том 1).
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за порушення авторських прав в сумі 182 724,84 грн та 10 000,00 грн завданої моральної шкоди, а також 2027,25 грн сплаченого судового збору (а.с.125-129, том 2).
Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року заяву представника позивача адвоката Литвина О.О. задоволено частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42 750,00 грн витрат на правничу допомогу (а.с.183-186, том 2).
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, у яких посилається на незаконність та необґрунтованість судових рішень з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що у рішенні суду не вказано, як саме встановлена відповідність змісту книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» видавництва ТОВ «Діокор», книги видавництва Стебеляка О.М, «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника» та копії рукопису ОСОБА_4 . Не зазначено, як саме здійснювалося дослідження та аналіз, яким чином відбувалося порівняння двох книг, чим суд керувався  при такому порівнянні. 
Більше того, у книзі «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», виданої 22.01.2006 р. ТОВ «Діокор» автором вказаний ОСОБА_3 , а позивач – лише в якості редактора та упорядника. Тобто, позивача зазначено лише в якості особи, яка вносила в нотатки зміни та покращення без їх суттєвої переробки шляхом технічного упорядкування рукописів ОСОБА_4 в певному порядку.
Зазначає, що в матеріалах справи міститься офіційна відповідь Книжкової палати бібліотеки Вернадського про відсутність у її фондах книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» за авторством позивача, що свідчить про те, що  книга такого автора ніколи не видавалася в Україні. У зазначеній відповіді надається інформація, що у відповідних фондах зберігається лише книга за авторством Яківа Гальчевського під назвою «З воєнного нотатника», видана у 2006 році ТОВ «Діокор», в якій позивача зазначено в якості редактора та упорядника. При цьому, авторські права позивача були зареєстровані Державною службою інтелектуальної власності України набагато пізніше – через 7 років, після видання ТОВ «Діокор» вищезазначеної книги. А саме 21.05.2013 року за заявкою №49504 від 15.03.2013р. Тобто, суд встановив відповідність текстів книжки відповідача з книжкою, виданою ТОВ «Діокор», в якій автором вказувався ОСОБА_3 , який так само вказаний автором і в книжці відповідача. Інші книжки, в яких би позивач вказувався в якості автора книги « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» у матеріалах справи відсутні, тому вважає всі твердження суду про відповідність книг бездоказовими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.
На думку апелянта, є незрозумілим, яким чином судом встановлено, що позивач є автором книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» видавництва ТОВ «Діокор».
Наголошує, що в судовому засіданні не було допитано жодного представника ТОВ «Діокор» стосовно обставин даної справи і відповідно не було з`ясовано, якою була участь позивача при формуванні та підготовці книги до видавництва та чому в даній книзі автором зазначений ОСОБА_3 , а не позивач. В силу ч.1 ст.11 Закону, на яку посилається суд у рішенні, презумпцією авторства є авторства Яківа Гальчевського, а не авторство позивача.
Кім того,  відповідно до ч.3 ст.11 Закону, для сповіщення про свої права особа, яка має авторське право, може використовувати знак охорони авторського права. Однак, ні книга видавництва ТОВ «Діокор», ні веб-ресурс http://www.ukrlife.org/main/evshan/galchevskynot.htm подібних сповіщень не містили. При цьому, при розгляді справи залишилося не з`ясованим, які саме та коли саме позивач передав матеріали книги для розміщення на сайті.
Крім того, на думку апелянта, суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення судової експертизи для вирішення питання про те, чи відбулося використання спірного твору шляхом його відтворення (повністю або частково) або переробка, та чи мало місце створення похідного твору як самостійного об`єкта авторського права.
Апелянт зазначає, що відповідач неодноразово повідомляв, що під час підготовки до видання книги «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника» використовувалися мемуари та інформація з воєнного нотатника Яківа Гальчевського, які ним були особисто написані, авторські права на які станом на 2018 рік вже закінчилися та перейшли у суспільне надбання, що дозволяло відповідачу їх вільне користування, відповідно до ст.30,ч.1 ст. 14 Закону, ч.2 ст.444 ЦК України. 
Також у позові зазначено, що заявка на реєстрацію авторського права була подана 15.03.2013р., що підтверджується матеріалами справи.  Отже, готування позивачем до видання у 2001-2006 роках книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» в якості редактора та упорядника, переробка позивачем та видання цієї книги ТОВ «Діокор», розміщення її на сайті http://www.ukrlife.org/main/evshan/galchevskynot.htm та подання на державну реєстрацію твору на своє ім`я без дозволу спадкоємців Яківа Гальчевського є нічим іншим, як недобросовісними діями позивача  та порушенням прав інших осіб.
На думку апелянта, оскільки позивач не надав авторського договору із спадкоємцями ОСОБА_5 з дозволом на використання твору останнього та створення похідного  твору, застосування судом першої інстанції норм, що регулюють правовідносини щодо похідних творів є неправильним та таким, що суперечить чинному законодавству.
Стосовно стягнення компенсації за порушення авторських прав, то судом не  було встановлено факту умисного наміру та порушення відповідачем авторських прав позивача та жодним чином про це не зазначено в рішенні.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.190-204, том 2).
В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 зазначає, що при поданні позову представник позивача подавав попередній розрахунок суми судових витрат, яка складала 30 000 грн. Важливим є той факт, що більша частина судових засідань проводилась в режимі відеоконференції . Окрім того, розмір послуги адвоката у 3 000 грн за одне судове засідання становить більше половини встановленої на час розгляду справи в Україні розміру мінімальної заробітної плати, що є неспівмірним із наданими послугами за цей час, внаслідок чого вважає, що така сума підлягає коригуванню у бік зменшення до середнього показника в розмірі 800 грн. Що стосується гонорару успіху в розмірі 19 000 грн, то така сума належним чином не обґрунтована та не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності її розміру. Просить додаткове рішення суду в частині часткового задоволення заяви про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 42 750,00 грн скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити (а.с.220-223, том 2).
Заперечивши доводи апеляційної скарги, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Литвин О.О. подав відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач є автором похідного твору «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», що був створений ним внаслідок творчої переробки та перекладу вже існуючого твору, а саме мемуарів полковника армії УНР Яківа Гальчевського. В апеяці1йній скарзі відповідач вказував, що позивач зазначений у книзі «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», що була видана ТОВ «Діокор» лише як редактор-упорядник, а відтак не може вважатися самостійним об`єктом права інтелектуальної власності. Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження ним не було подано а ні до суду першої інстанції, а ні в апеляційній інстанції. Судом в процесі дослідження змісту книги встановлено, що  зміст матеріалів, розміщених на веб-ресурсі http://www.ukrlife.org/main/evshan/galchevskynot.htm, відповідає змісту книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», що видана у 2006 році ТОВ «Декор». Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.2-23, том 3).
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта (відповідача) ОСОБА_1 адвоката Клюфінського В.В., представника позивача адвоката Бойка О.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що 22.01.2006 Товариством з обмеженою відповідальністю «Діокор» видана книга під назвою «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», де ОСОБА_2 зазначений як редактор-упорядник (Т. 1, а.с. 129).
Державна служба інтелектуальної власності, розглянувши заяву ОСОБА_2 від 15.03.2013 за № 49504 про реєстрацію авторського права на твір прийняла рішення зареєструвати авторське право на твір книгу « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника»; ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 39).
  Державною службою інтелектуальної власності 21.05.2013р. видане свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 Книга « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» Автор ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 38).
10 серпня 2018 року підписана до друку книга «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначено Яківа Гальчевського, а видавцем ФОП ОСОБА_1 , без зазначення загального накладу книги.
За даними Державного реєстру суб`єктів видавничої справи (станом на 04 липня 2019 року) ОСОБА_1 з 20 червня 2008 року зареєстрований суб`єктом видавничої справи (видавцем) та має право здійснювати видавничу діяльність та розповсюдження видавничої продукції (т. 1, а.с. 44-46).
Реалізація примірників видання, яке містить книга «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначено Яківа Гальчевського, а видавцем фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , підтверджується наявними в матеріалах справи копіями чеків. Вказана книга продається також на веб-ресурсах «Всі Книги» (роздруківка відомостей міститься в Додатку № 15), «Онлайн Криївка» (роздруківка відомостей міститься в Додатку № 14), «Розетка» (роздруківка відомостей міститься в Додатку № 13) та веб-сайті Книгарні (роздруківка відомостей міститься в Додатку № 12) (Т. 1, а.с. 40-43).
17 травня 2019 року позивач на адресу відповідача направив досудову вимогу про стягнення грошової компенсації за порушення майнових прав позивача щодо авторства його книги, яку відповідач особисто отримав 25 травня 2019 року. Однак відповідач на звернення позивача не відреагував (Т. 1, а.с. 30-37).
Судом апеляційної інстанції прийняті подані сторонами висновки експертів, складених за результатами проведення експертизи об`єктів інтелектуальної власності.
У висновку судового експерта №133-12/21 від 29.12.2021 року, долученого апелянтом ОСОБА_1 , зазначено, що переробник, а саме редактор-упорядник, не стає співавтором відредагованого автентичного тексту. Він не створює нової форми вираженого твору, а виконує редакційно-технічне завдання. Здійснена переробка носить технічний характер, оскільки є перетворенням рукописного тексту автора в друкований із внесенням до тексту змін, які полягають у вилученні або додаванні окремих слів (словосполучень), застосуванні іншого порядку слів, використанні синонімічних слів та заміні в тексті словесних одиниць їх еквівалентами (осучаснення тексту). Процес перетворення оригінального рукописного твору в друкований текст не вважається адаптацією твору, а внесені зміни є осучасненням твору шляхом заміни окремих застарілих слів на ті, що використовуються в сучасній мові. Процес перетворення оригінального рукописного твору в друкований текст не вважається перекладом твору, оскільки як оригінальний (рукописний) текст, так і перетворений, відредагований текст (друкований текст), викладені українською мовою. У результаті переробки не створюється новий, похідний, оригінальний твір. Внесені редактором-упорядником зміни носять несуттєвий характер, що не призводить до створення нового, оригінального твору, а є перетворенням рукописного тексту на друкований. Автором такого тексту вважається автор рукопису, а редактор, що перетворив твір, не змінює форму вираження твору. Така праця є технічною і не надає можливість редактору висловити свою власну індивідуальність, яка би надавала особливого, неповторного відтінку творчості, у результаті якої створюється новий, оригінальний об`єкт авторського права. На підставі викладеного, експерт  дійшов висновку, що твір автора  ОСОБА_4 «З воєнного нотатника», що міститься у виданні «» ОСОБА_6 . З воєнного нотатника: мемуари. / Вступн. Слово Р. Коваля. – Київ: « ОСОБА_7 », 2006. – 192 с.»   не є адаптацією та перекладом рукописного твору – мемуари Яківа Гальчевського, а є переробкою, яка полягає у редакційно-технічних правках. Така переробка не має творчого характеру (а.с.115-255, том 3).
За результатами висновку судового експерта Кісіль Н.В. №30/22 від 20 червня 2022 року, долученого стороною позивача, встановлено, що книга ОСОБА_8 є літературним твором з української історіографії, який створений на основі дослідження історичних подій першої половини ХХ століття, упорядкування і редагування архівних матеріалів, а саме: рукопису, написаного ОСОБА_9 ; у книзі ОСОБА_8 текст рукопису викладений в упорядкованому, відредагованому та адаптованому для розуміння сучасного українського читача вигляді, що включав у собі редагування у мовному відношенні, зокрема: частину слів у книзі ОСОБА_8 приведено до правил сучасного правопису; виправлено ряд помилок; уточнено та переформульовано певні слова та фрагменти тексту; наведено примітки з уточненнями та поясненнями певних тлумачень, подій (слів), що описуються (згадуються) у рукопису тощо. У книзі Р.Коваля внесено зміни до смислової структури висловлювання (викладення матеріалу) окремих фрагментів тексту, зокрема: окремі фрагменти тексту рукопису ОСОБА_10 розділено на додаткові розділи, яким надано назви. Так, у рукопису ОСОБА_10 містилися тільки 5 назв розділів, яким надано назви, іншим 7 розділам, виділеним ОСОБА_9 , у книзі ОСОБА_8 виділено 11 додаткових розділів, яким також присвоєно назви. Вищезазначене дає підставу для висновку про внесену ОСОБА_11 творчу працю при створенні твору « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 ». Таким чином, за результатами проведеного дослідження встановлено, що твір ОСОБА_12 « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 », є результатом творчої праці. Твір ОСОБА_12 « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 » містить ознаки об`єкта авторського права. У книзі «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначений ОСОБА_3 та яка видана у 2018 році видавництвом «ФОП ОСОБА_13 », має місце часткове відтворення твору ОСОБА_12 « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 » (а.с.43-108, том 4).
Задовольнивши частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з урахуванням вимог Закону України "Про авторське право і суміжні права", положень книги 4 глави 36 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що внаслідок опублікування ФОП ОСОБА_1 у 2018 році книги «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначено Яківа Гальчевського, при видавництві якого було використано твір « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», автором якого є ОСОБА_2 , були порушені майнові авторські права позивача. 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд встановив, що для підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача подано необхідні докази, враховуючи часткове задоволення позову, дійшов висновку про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в розмірі 42750,00 грн. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Вирішуючи даний спір, слід виходити з такого.
Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності.
Відповідно до частини другої статті 54 Конституції України кожен громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Законом України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір (стаття 1 цього Закону).
Перелік об`єктів авторського права закріплений у статті 433 ЦК України та статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права».
Згідно з частиною третьою статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права», передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.
У статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права"  визначено поняття похідного твору як твору, що є творчою переробкою іншого існуючого твору без завдавання шкоди його охороні (анотація, адаптація, аранжування, обробка фольклору, інша переробка твору) чи його творчим перекладом на іншу мову (до похідних творів не належать аудіовізуальні твори, одержані шляхом дублювання, озвучення, субтитрування українською чи іншими мовами інших аудіовізуальних творів).
Відповідно до статті 20 Закону України "Про авторське право і суміжні права" перекладачам і авторам інших похідних творів належить авторське право на здійснені ними переклад, адаптацію, аранжування або іншу переробку. Перекладачі і (або) автори інших похідних творів користуються авторським правом на створений ними твір за умови дотримання ними прав автора, твір якого зазнав перекладу, адаптації, аранжування або іншої переробки.
У відповідності до частини 1 статті 11 цього Закону первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора.
Особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права. Цей знак складається з таких елементів: латинська літера «c», обведена колом; ім`я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору.
Знак охорони авторського права проставляється на оригіналі і кожному примірнику твору.
Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах.
Аналогічні положення визначені статями 433, 435, 437 ЦК України.
У силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом авторського права є автор твору, а авторське право виникає з моменту створення твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій.
Відповідно до положень статей 433, 440, 441, 442, 443 ЦК України, статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», об`єктами авторського права є літературні та художні твори. Майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, у тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом.
Використанням твору є його: опублікування (випуск у світ); відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; продаж, передання в найм (оренду); імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо, а також інші дії, встановлені законом.
Використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз`яснено, що авторське  право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.
Також згідно зі статтею 15 вказаного Закону до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.
Частиною першою статті 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону
З урахуванням дії в авторському праві презумпції авторства, її спростувати повинен відповідач, тобто особа, яка на думку автора, порушила її авторські права, і така особа не повинна доводити презумпцію авторства, оскільки зазначене презюмується.
Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав.
Статтею 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що плагіат - це оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору.
Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2013 року № 5, належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав.
Статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначені способи цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав при їх порушенні будь-якою особою, зокрема: в) подавати позови до суду про відшкодування моральної (немайнової) шкоди; г) подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.
При реалізації права на захист позивач вправі в межах, встановлених законом, самостійно обирати способи, за допомогою яких він прагне захистити свої порушені права, виходячи з правової природи порушеного права, сутності його порушення, доцільності застосування певного способу захисту.
Метою такого способу захисту як припинення дії, яка порушує право, є повернення до безперешкодного здійснення відповідним суб`єктом своїх прав.
Отже, звертаючись до суду за захистом авторського права, особа вправі на свій розсуд обрати доцільний спосіб захисту, застосування кого орієнтовано на створення ефективної протидії порушенню і повного відновлення порушених прав.
Таким чином, відповідні способи захисту включають різні за своєю сутністю компоненти, які, в залежності від виду порушення авторського та суміжного права, можуть комбінуватися у різні варіації і створювати найбільш оптимальний в конкретному випадку спосіб цивільно-правового захисту.
Відповідно до роз`яснень пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 4 червня 2010 року № 5, майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону № 3792-XII), шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди.
Тлумачення вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, за яке згідно з пунктом "г" частини другої статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації.
Компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав і не залежить від розміру заподіяних збитків.
Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, передбаченим пунктом "а" статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», за яке згідно з пунктом "г" частини другої статті 52 цього Закону передбачена можливість притягнення винної особи до відповідальності у вигляді сплати компенсації в розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат.
Обираючи способи цивільно-правового захисту порушених авторських прав позивач вважає за необхідне відновити своє порушене право шляхом стягнення з грошової компенсації, а також моральної шкоди, як це передбачено, зокрема, положеннями статті 432 ЦК України та статті 52 Закону.
При цьому, оцінюючи розмір завданої моральної шкоди та грошової компенсації, суд виходив  з такого.
Пунктом г) частини 1 статті 52 Закону, передбачено, що особа, авторське право якої порушене, може звертатися до суду з позовом про виплату відповідної компенсацій.
Пунктом г) частини 2 вказаної статті передбачено, що компенсація, яка підлягає стягненню, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу.
Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При визначенні суми морального відшкодування, суд виходив із протиправних дій відповідача, який умисно без дозволу автора використав його твір, без зазначення про використання такого твору.
Згідно зі ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 є автором похідного твору «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», який створений ним внаслідок творчої переробки та перекладу вже існуючого твору, а саме мемуарів воєнного нотатника полковника Армії Української Народної Республіки Яківа Гальчевського (Войнаровського). 
Книгу «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника», де ОСОБА_2 зазначений як редактор-упорядник, у 2006 році видана ТОВ «Діокор».
Заперечуючи факт авторства позивача книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 », видавництва ТОВ «Діокор», відповідач разом з тим не заперечує, що в книзі «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника» видавцем фізичною особою-підриємцем ОСОБА_1 використано текст щоденника Яківа Гальчевстького з відкритих джерел, зокрема за посиланням – http://www.ukrlife.org/main/evshan/galchevskynot.htm. 
Суд першої інстанції прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , який являється засновником та власником сайту, про те, що матеріали, які використані відповідачем, були отримані власником сайту від позивача ОСОБА_2 , та інформація, яка розміщена на сайті, повністю відповідає розділам книги « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», а ОСОБА_2 зазначений як редактор-упорядник,  книга видана ТОВ «Діокор». А також є посилання, де міститься текст книги « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника».  
Суд вірно виходив з презумпції авторства в авторському праві, яку спростувати повинен відповідач, тобто особа, яка на думку автора, порушила її авторські права.
Таким чином, у випадках, коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов`язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача.
Відповідач має довести дотримання ним вимог ЦК України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об`єкта суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (статті 614, 1166 ЦК України).
У прийнятті судового рішення зі спору, пов`язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об`єкта суміжних прав позивачем: мають бути з`ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об`єкта такого права.
Суд, посилаючись на те, що на матеріали, які використанні відповідачем, Державною службою інтелектуальної власності України видано свідоцтво про реєстрацію авторського права за №49243, встановив наявність у ОСОБА_2 виключних майнових авторських прав на книгу « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» та на його складові частини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність права у позивача захищати свої права, у тому числі шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, для виникнення та здійснення авторського права не потрібна реєстрація твору чи якесь інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких формальностей.
В судовому засіданні проаналізовано зміст книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» видавництво ТОВ «Діокор», та книги видавництва ФОП ОСОБА_1 «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», та копія рукопису ОСОБА_15 . Судом встановлено, що частина книги «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника» на сторінках 371-502 повністю відповідає змісту книги «Яків Гальчевський. З воєнного нотатника» видавництво ТОВ ОСОБА_7 , а саме: в частині безпосередньо оброблених перекладених та адаптованих мемуарів Яківа Гальчевського (33-143 сторінки Книги); частково матеріалів із розділу «Переднє слово» Книги (абзаци 5,6 та 8, 4-5 сторінки Книги); розділу «Примітки» (144-147 сторінки Книги), який використано відповідачем у відповідних зносках до сторінок його книги; розділу «Словник, у який варто зазирати», який також використано відповідачем у відповідних зносках до сторінок його книги.
Відповідно до  ст.89 ЦПК України суд оцінює докази  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним  у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку  сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відтак, за наслідками аналізу висновків експертів, складених за результатами проведення експертизи об`єктів інтелектуальної власності встановлено, що вони не є суперечливі з  питань ідентичності відтворення тексту,  а доповнюють один одного і свідчать про те, що при виданні обох книг були використані одні і ті ж матеріали і зміст книг у загальному фактично співпадає.
Суд не приймає до уваги як доказ відсутності у  позивача права інтерелктуальної власності на твір висновок №133-12/21 від 29.12.2021 року в частині твердження експерта ОСОБА_16   про те, що твір автора  Яківа Гальчевського «З воєнного нотатника», що міститься у виданні « ОСОБА_6 . З воєнного нотатника: мемуари. / Вступн. Слово Р. Коваля. – Київ: « ОСОБА_7 », 2006. – 192 с.»   не є адаптацією та перекладом рукописного твору – мемуари Яківа Гальчевського, а є переробкою, яка полягає у редакційно-технічних правках і така переробка не має творчого характеру, оскільки право інтелектуальної власності уже підтверджено спеціальним документом державного зразка, виданим Державною службою інтелектуальної власності 21.05.2013р. (свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 Книга « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Автор ОСОБА_2 ).
За результатами висновку експерта №30/22 від 20 червня 2022 року, виділені ознаки свідчать про внесений ОСОБА_11 вклад щодо перевірки, виправлення, відповідного оформлення та редагування рукопису твору в композиційному та мовному відношенні, а також доповнено додатковими розділами та примітками, що несуть у собі прояв індивідуальності автора. Вищезазначене дає підставу для висновку про внесену ОСОБА_11 творчу працю при створенні твору « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 ». 
Крім того, ОСОБА_2 наголошував, що книга « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» була підготовлена на основі рукопису мемуарів (воєнного нотатника) полковника Армії УНР Яківа Гальчевського, що були написані останнім у 1940 році, а він для того, щоб полегшити читання книги, значну частину авторських слів привів до сучасного правопису, виправив чимало помилок. Про цю редакторську роботу позивач сповістив у окремому розділі книги – «Від редактора» (21 сторінка книги). Зазначав, що виданий ним твір є результатом його інтелектуальної діяльності та творчої праці, створений у результаті суттєвої переробки, адаптації та перекладу твору іншого автора та створив твір, що є похідним, але який є окремим об`єктом авторського права та на який поширюються гарантії правового захисту, що надаються автору.
Наголошував на тому, що авторам похідних творів належить авторське право на здійснені ними переклад, адаптацію, аранжування або іншу переробку. Автор первісного твору не стає співавтором похідного твору. Для співавторства необхідна спільна творча праця двох (і більше) осіб над твором. 
У книзі «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначений ОСОБА_3 та яка видана у 2018 році видавництвом «ФОП ОСОБА_13 », має місце часткове відтворення твору ОСОБА_12 « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 ».
З огляду на викладене, висновки експертів констатують авторство твору ОСОБА_12 « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника», що був виданий у 2006 році видавництвом « ОСОБА_7 », та ідентичність частини відтворення даного твору позивача, використаному відповідачем у книзі «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника», автором якої зазначений ОСОБА_3 та яка видана у 2018 році видавництвом «ФОП ОСОБА_13 ».
Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не надав достатніх доказів на спростування авторства ОСОБА_2 чи доказів, які б свідчили про правомірне використання ним книги « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» та враховуючи те, що відповідач не заперечує, що в книзі «Проти червоних окупантів. З воєнного нотатника» видавцем ФОП ОСОБА_1 використано текст щоденника ОСОБА_5 з відкритих джерел, зокрема за посиланням http://www.ukrlife.org/main/evshan/galchevskynot.htm, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу, як автору твору « ОСОБА_3 . З воєнного нотатника» належить виключне право на його використання, а також дозволяти чи забороняти використовувати твір іншим особам, в тому числі дозволяти чи забороняти опублікування твору.
При вирішенні таких спорів слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. 
Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат (пункт "г" частини другої статті 52 Закону N 3792-XII), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі (п.42 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04.06.2010).
Згідно з роз`ясненнями п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04 червня 2010 року "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" відповідно до пункту «б» статті 50 Закону № 3792-ХІІ розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту. Особа, яка розповсюджує об`єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб`єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами.
З врахуванням вище встановлених обставин справи, аналізу наявних і досліджених у справі доказів у їх сукупності і взаємозв`язку, колегія суддів погоджується із висновками суду, що позивачем доведено достатніми доказами грубе порушення його авторських прав відповідачем, що є підставою для стягнення з останнього грошової компенсації за неправомірне використання створеного ним твору. З урахуванням усіх обставин справи суд вірно стягнув відшкодування компенсації у розмірі 182 724,84 грн, як компенсацію за умисне порушення авторських прав позивача, 
При цьому слід зауважити, що розмір компенсації відповідачем не оспорюється.
Також суд апеляційної інстанції погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди. На думку колегії суддів, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, яка оцінена в розмірі 10 000,00 грн  і не є надто обтяжливою для відповідача.
Перевіряючи доводи, зазначені апелянтом в частині незаконності додаткового рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із наступного. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу; 
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В  постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до частини 1, пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Так, із матеріалів справи встановлено, що при розгляді вказаної справи позивач з метою захисту своїх прав та інтересів уклав договір з адвокатом Литвином О.О. про надання правової допомоги №03/2019 від 17.09.2021 та додаткової угоди №1 до даного договору від 27.07.2019 (а.с. 24-26, том 1; а.с.138-145, том 2); акт приймання-передачі наданих правових послуг від 14.09.2021 року (а.с.146-148, том 2).
Відповідно до умов п.п. 3.1., 3.2., 3.3 договору про надання правничої допомоги № 03/2019 від 13.05.2019, загальна вартість правничої допомоги, наданої за цим договором, сторонами не обмежується та складається з ціни (вартості) усіх правових послуг, наданих Адвокатським бюро, додаткових витрат, понесених Адвокатським бюро (адвокатом) у зв`язку з наданням правничої допомоги клієнту.
Ціна (вартість) правових послуг, що надаються Адвокатським бюро за цим договором, порядок їх оплати визначаються додатковими угодами до даного договору, які є його невід`ємною частиною.
З додаткової угоди № 1 від 27.07.2019 до договору про надання правничої допомоги № 03/2019 від 13.05.2019, та акту приймання-передачі правових послуг від 14.09.2021 вбачається, що адвокат Литвин О.О. виконав, а ОСОБА_2 прийняв наступні послуги правової допомоги, а саме: усна консультація щодо способу захисту порушених прав та попередня розробка стратегії відновлення порушених прав, а також консультація щодо досудового врегулювання спору – 1000 грн; підготовка, оформлення та надсилання до суду позовної заяви та доданих до неї документів – 17000 грн; участь в підготовчих засіданнях (30.08.2019 та 04.10.2021) – 6000 грн (вартість одного засідання 3000 грн); підготовка, оформлення та направлення до суду (засобами поштового зв`язку) клопотань та інших документів з процесуальних питань (про допит позивача в якості свідка, запитань відповідачу в порядку ст. 93 ЦПК України, про забезпечення позову, про допит свідка, про допит свідка в режимі відеоконференції, про долучення оригіналів доказів, про долучення письмових доказів, про направлення матеріалів рукопису) – 8000 грн (вартість направлення одного клопотання 1000 грн); ознайомлення з матеріалами справи – 500 грн; прибуття до суду та участь в судових засіданнях (29.11.2019, 30.01.2020, 31.01.2020, 24.09.2020, 11.11.2020, 22.01.2021, 05.03.2021, 27.04.2021 та 03.08.2021) – 27000 грн (вартість одного засідання 3000 грн); підготовка, оформлення та направлення до суду (електронними засобами) клопотань з процесуальних питань (про відкладення розгляду справи, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про долучення оригіналів доказів, про допит свідків в режимі відеоконференції) – 2000 грн (вартість направлення одного клопотання 500 грн); участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 07.08.2020 – 1000 гр.; участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції 09.09.2020-10.09.2020 – 4000 грн; гонорар успіху – 19000 грн (10% від ціни суми задоволених позовних вимог). Загальна вартість наданих послуг (правничої допомоги) становить 85500,00 грн.
Отже, фактичний розмір понесених ОСОБА_2 судових витрат у зв`язку з розглядом Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області справи № 348/1532/19 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист порушених авторських прав, стягнення грошової компенсації та відшкодування моральної шкоди склав 85500,00 грн., у тому числі - гонорар успіху 19 000,00 грн.
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.09.2021 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1   задоволено частково, ухвалено стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : компенсацію за порушення авторських прав в сумі 182724,84 грн., 10000,00 грн. завданої моральної шкоди, та 2027,25 грн. сплаченого судового збору.
До закінчення судових дебатів по даній справі представником позивача було зроблено заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, про що зазначено в письмовій промові для виступу в судових дебатах, а також безпосередньо в судовому засіданні до виходу суду в нарадчу кімнату.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу ним відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України в п`ятидений строк додано копію договору про надання правничої допомоги, копію додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги, копію акту приймання-передачі наданих правових послуг. 
Суд дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 85500,00 гр. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, та з врахуванням критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), враховуючи складність справи та виконані роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнув з відповідача на користь позивача 42750,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, надав вірну оцінку усім доказам, а тому рішення суду та додаткове рішення суду слід залишити без зміни. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2021 року та додаткове рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          І.О. Максюта
          Л.В. Василишин
В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.