Справа № 138/125/21
Провадження № 22-ц/801/1850/2022
               №22-ц/801/1853/2022
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року	Справа № 138/125/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Матківської М.В., Панасюка О.С., 
                за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,
                за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Варцаби С.А., представника ОСОБА_2 - адвоката Залокоцької В.Д., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №138/125/21 запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про розірвання договору оренди землі та припинення речового прав, 
за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_2 – адвоката Залокоцької Вікторії Дживанівни на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31 серпня 2022 року та на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року та за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Варцаби Сергія Анатолійовича на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року, які ухвалені суддею Київською Т.Б. в Могилів-Подільськомуміськрайонному суді Вінницької області, повний текст рішення складено 05 вересня 2022 року, повний текст додаткового рішення складено 14 вересня 2022 року, 

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом  ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про розірвання договору оренди землі та припинення речового прав, мотивуючи позов тим, що він є власником земельної ділянки за кадастровим номером 0522686800:02:000:0195, площею 2,2577 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. 
01 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки № б/н, за умовами якого позивач передав відповідачу у користування земельну ділянку строком на 49 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В договорі також зазначено, що цільове призначення земельної ділянки – сільськогосподарське призначення, а тому умовою збереження стану об`єкта оренди зазначено використання за цільовим призначенням. ОСОБА_1 постійно проживає у м. Львові. Разом з тим, 16 вересня 2020 року позивачу стало відомо, що на вказаній вище ділянці росте садок. Даний факт не відповідає його волі, оскільки при укладенні договору оренди землі про посадку мова взагалі не йшла та в договорі про це не зазначено. Згоди на посадку дерев на земельній ділянці позивач не надавав. 
Отже, дії відповідача суперечать умовами договору оренди землі, а відтак наявні підстави для розірвання договору. 

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31 серпня 2022 рокупозов задоволено.
Розірвано договір оренди землі № б/н від 01 червня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195, площею 2,2577 га, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та припинено речове право оренди внесене до Державного реєстру речових прав за № 14791611 від 02 червня 2016 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем ОСОБА_2 порушено істотні умови договору оренди землі від 01 червня 2016 року, так як земельна ділянка використовувалась відповідачем з порушенням її цільового призначення, що є підставою для розірвання цього договору оренди землі. Також, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не пропущений трирічний строк позовної давності. 

Додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, позов містив лише вимоги немайнового характеру, не стосувалась жодних публічних інтересів, а лише приватних інтересів орендодавця та орендарів, позов готувався та пред`являвся іншим представником, зокрема адвокат Варцаба С.А. брав участь в судових засіданнях в загальному близько півтори години, а тому враховуючи принцип розумності та справедливості задовольнив частково заяву про стягнення витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5000 грн. 

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_2 – адвокат Залокоцька В.Д. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з істотним порушенням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, вважає незаконним та необґрунтованим і додаткове рішення. Таким чином, просила скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвали нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено істотного порушення орендарем умов договору оренди, зокрема не доведено нанесення шкоди позивачу. Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності. 

Також, представник  ОСОБА_1 – адвокат Варцаба С.А. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року, оскільки вважає його незаконним, через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Просив додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн. 

У відзив на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_1 – адвокат Варцаба С.А. просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Залокоцької В.Д. на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31 серпня 2022 року та на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року залишити без задоволення, а рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_2  – адвокат Залокоцька В.Д. просила апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Варцаби С.А. на додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року залишити без задоволення. У разі задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення, просила зменшити розмір заявлених судових витрат понесених стороною позивача. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

 
Зазначеним вимогам судові рішення відповідають.

 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 2,2577 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 227342799 від 08 жовтня 2020 року (т.1 а.с.25 – 27).

01 червня 2016 року ОСОБА_2 уклав договір оренди землі з ОСОБА_1 щодо оренди земельної ділянки, площею 2,2577 га, з яких 2,2577 га – рілля, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195 строком на 49 років (т.1 а.с.12 – 14). 

Пунктом 9 договору визначено, що оренда плата вноситься орендарем у формі та розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі, що складає 3926,99 грн в рік. 

Пунктом 11 передбачено, що орендна плата за згодою сторін вноситься одноразово в повному обсязі за весь термін оренди за 2016-2065 роки. 

Пунктом 12 договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 

Пунктом 13 передбачено, що цільове призначення земельної ділянки – сільськогосподарського призначення.

Крім того, 01 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 27 травня 2020 року, було укладено договір суборенди відносно вказаної вище земельної ділянки за кадастровим номером 0522686800:02:000:0195 (т.1 а.с.15 – 18).
Також, судом встановлено, що з 2016 року на земельній ділянці, площею 2,2577 га, з яких 2,2577 га ріллі, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195, здійснено посадку фруктових дерев – абрикосів, що не заперечується відповідачем.
Ця обставина також встановлена постановою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2021 року, якою було встановлено строковий платний земельний сервітут шляхом надання права СТОВ «Прогрес» пересування дощувальної машини по земельній ділянці площею 2,2577 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області та належить на праві оренди ОСОБА_2 (т.1 а.с.243 – 247).
Частиною другою статті 4 Земельного кодексу України визначено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідності до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою в установленому законодавством порядку (стаття 1 Закону України «Про землеустрій).

Частиною п`ятою статті 20 ЗК України передбачено, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про землеустрій» заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов`язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами, у тому числі орендарями.

Згідно із статтею 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно договору оренди.

Як встановлено судом першої інстанцій, земельна ділянка, яка передана відповідачу в оренду, має цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і є ріллею, тоді як на час розгляду справи земельна ділянка фактично використовується для садівництва плодових дерев.

Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (стаття 141 ЗК України).

Згідно із статтею 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При зміні виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення як на час засадження спірної земельної ділянки, в 2016 році так і на час розгляду справи така зміна категорії земель мала погоджуватись з власником земельної ділянки та виконуватись шляхом документального оформлення, однак вказаних вимог відповідачем дотримано не було.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтованого виходив із того, що відповідач використовував орендовану земельну ділянку не за цільовим призначенням, тобто замість ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовував земельну ділянку для садівництва плодових дерев, чим істотно порушив умови договору оренди землі, укладеного 01 червня 2016 року з ОСОБА_1 , що є підставою для задоволення позовних вимог.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 473/4413/17 (провадження 61-40320св18), від 22 січня 2020 року у справі № 468/1498/17-ц (провадження № 61-36544св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 707/658/17 (провадження № 61-17009св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 467/1504/17 (провадження № 61-40762св18).

Доводи апеляційної скарги в тому, що позивачем не доведено істотного порушенням орендарем умов договору, є необґрунтованим, оскільки використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є істотним порушенням умови договору оренди землі.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск строків позовної давності, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не пропустив трирічний строк.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що позивач знав про наявність порушеного права з часу написання розписки про отримання орендної плати, тобто з 08 червня 2016 року, тому пропущено строки позовної давності.

Проте такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено судом сторони погодили умови використання земельної ділянки, в п. 12-14 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення земельної ділянки – сільськогосподарське призначення, умова збереження стану об`єкта оренди – використання за цільовим призначенням (т.1 а.с.12).

ОСОБА_1 в позові зазначив, що дізнався про наявність саджанців дерев лише 16 вересня 2020 року.

Згідно Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом – земельною ділянкою від 18 липня 2019 року за № 736-ДК/759/АП/09/01/-19 складений державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель на території Вінницької області у присутності сільського голови Суботівської сільської ради Рудого П.М., а також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно якого на земельній ділянці площею 2,2577 га, кадастровий номер 0522686800:02:000:0195, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області знаходяться посіви сільськогосподарської культури-кукурудзи, а також є поодинокі саджанці фруктових дерев – абрикос (т.1 а.с.31 – 33).

Представник відповідача в судовому засіданні першої інстанції зазначила, що ОСОБА_1 був третьою особою у цивільній справі за позовом СТОВ «Прогрес» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту, а тому ще з 11 червня 2018 знав про оскаржуваний договір.

Враховуючи вищевикладене, а також положення ст. ст. 261, 257 ЦК України, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність на спірній земельній ділянці насаджень дерев ще з 2016 року, не знайшли свого підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16 січня 2021 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності не сплив.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про розірвання спірного договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив наявні у справі докази, та правильно застосував норми матеріального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Залокоцької В.Д. щодо незаконності та необґрунтованості додаткового рішення з підстав незаконності основного рішення суду є безпідставними, оскільки таке рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 

Щодо вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування позивачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу суду надано: Договір про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року, укладений між адвокатом Варцабою С.А. та Грохотовим В.В., п. 4.2 якого передбачено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору (т.2, а.с.42); додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2021 року, згідно п. 3 якої сторони погодили розмір гонорару адвоката в сумі 30000 грн. При цьому, п. 6 додаткової угоди передбачено, що гонорар адвоката сплачується клієнтом через 180 днів з дати винесення судом рішення по справі (т.2, а.с.42); акт про прийняття-передачу наданих послуг від 30 серпня 2022 року, за яким адвокат Варцаба С.А. надав ОСОБА_1 професійну правничу допомогу щодо вивчення матеріалів, оцінки обставин справи, правовідносин, підготовки правової позиції сторони під час розгляду даної справи, консультацію та роз`яснення щодо правової позиції сторони позивача, участі у судових засідання по справі № 138/125/21. Загальна вартість наданих послуг становить 30000 грн, яку він і просив стягнути (т.2, а.с.43).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених  ОСОБА_1  на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовну заяву ОСОБА_1 було підготовлено та направлено до суду адвокатом Зайцевим В.Ю., який в свою чергу уже сформулював правову позицію позивача. При цьому, в ході розгляду справи адвокатом Варцабою С.А. жодних уточнень, доповнень до позову не подавалось. Також сторона позивача не надала суду доказів підписання між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , акту виконаних робіт вказаним адвокатом та інших доказів понесення позивачем витрат на послуги вказаного адвоката. 

В акті про прийняття-передачу наданих послуг від 30 серпня 2022 року вказано, що до вартості послуг адвоката також входить його участь у судових засіданнях Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області по справі № 138/125/21.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Варцаба С.А. в межах даної цивільної справи брав участь в судових засіданнях, а саме: 21 липня 2021 року – з 15:05 до 15:10, тобто 05 хв., 25 серпня 2021 року - з 14 год 23 хв. до 14 год 30 хв., тобто 17 хв., 19 травня 2022 року з 11:34 до 12:05, з 13:12 до 13:14, тобто 33 хвилини та 30 серпня 2022 року з 16:02 до 16:34, тобто 32 хвилини, загальний час участь у судових засіданнях становить 1 год 27 хв.

Зокрема, в матеріалах справи містяться: заява адвоката Варцаби С.А. від 07 липня 2021 року, про ознайомлення з матеріалами справи та заява від 07 липня 2021 року про долучення ордеру до справи; заяви від 06 жовтня 2021 року, від 09 березня 2022 року та від 20 липня 2022 року про відкладення судового засідання.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції врахував положення статті 137 ЦПК України та вірно стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, який відповідає критеріям реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт.

Крім того, судом першої інстанції враховано заяву про зменшення розміру стягнення судових витрат на правничу допомогу (т.2 а.с.53 – 55).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи, викладені в апеляційних скаргах, висновків суду не спростовують, а тому оскаржувані судові рішення скасуванню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2  – адвоката Залокоцької Вікторії Дживанівни та представника  ОСОБА_1 - адвоката Варцаби Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31 серпня 2022 року та додаткове рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2022 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.
       
                                                       Панасюк О.С.