КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 361/4678/21                                                                                  Головуючий у 1 інстанції Гридасова А.М.
Провадження №22-ц/824/6385/2022                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
21 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
УСТАНОВИВ:
 
у червні 2021 року   ОСОБА_2  звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 травня 2019 року між нею та  ОСОБА_1 було укладено договір позики,згідно якого позивач надала у позику відповідачу грошові кошти в розмірі 81995,00 грн. 
Відповідно до умов п.п. б) п. 2 договору відповідач зобов`язалась повертати кошти протягом шести місяців рівними частками, з остаточним розрахунком 24 листопада 2019 року.
Оскільки, відповідач в порушення умов договору не виконала взяті на себе зобов`язання, тому позивач вважала, що кошти мають бути повернуті з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст.625 ЦК України.
Враховуючи вищевикладене,  ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1   суму боргу в розмірі 81 995,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 8 456,81 грн., три відсотки річних в розмірі 3 685,36 грн. та судовий збір в розмірі 941,37 грн. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 травня 2019 року в розмірі 81 995,00 грн. та 8 456,81 грн. - інфляційні втрати, 3 685,36грн. - три відсотки річних.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 941,37грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням,       ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги ч. 2 ст. 640 ЦК України, дійшов помилкового висновку щодо обґрунтованості заявленого позову, оскільки позивачем не доведено належними доказами факту укладення договору позики та отримання ОСОБА_1 грошових коштів.
Апелянт зазначає, що наданий позивачем договір позики від 24 травня 2019 року є фіктивним та містить неправдиві дані. Вважає, що за відсутності розписки, яка би підтверджувала отримання нею грошових коштів, позовні вимоги не можуть бути задоволені.
В порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із неповерненням отриманих за договором позики коштів, відповідач порушив права позивача як позикодавця, передбачені статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики, а також нараховані відсотки та штрафні санкції за період прострочення на підставі ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно з положеннями ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 отримала у позику кошти у сумі 81 995 грн.
Зі змісту п. 1 вказаного договору вбачається, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 81995,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 3100,00 доларів США (за домовленістю сторін 1 долар США = 26,45 гривень). Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.
Пунктом 2 договору позики сторони визначили, що розрахунки щодо повергнення суми боргу мають здійснюватися рівними частинами на протязі шести місяців і складатиме 13665 грн. (еквівалент 516 доларів США); остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 24 листопада 2019 року (підпункти б), в) договору).
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо невиконання боржником зобов`язань за договором позики. 
Належних та допустимих доказів, на підтвердження фіктивності даного договору позики або існування інших правовідносин між сторонами, відповідачем подано не було.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).
З огляду на викладене, зміст поданого позивачем договору позики підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.
 
Як передбачено частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних відповідно до п. 4 договору позики від 24 травня 2019 року та ст. 625 ЦК України, який відповідачем не спростовано, сума заборгованості по договору позики складає 94 137,17 грн., з яких 81 995,00 грн. заборгованість за тілом, 8456,81 грн. - інфляційні втрати, 3685,36 грн. три відсотки річних. 
За таких обставин суд обґрунтовано захистив порушені права позивача та стягнув на його користь борг за договором позики разом із нарахованими відсотками та штрафними санкціями за період прострочення.
Колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи доказів реальності укладеного між сторонами договору у зв`язку із їх спростуванням наявними в матеріалах справи доказами.
Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
За своєю суттю даний договір про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на те, що за договором коштів не отримувала, відповідач ОСОБА_1 в порядку, передбаченому статтею 1051 ЦК України, зазначений правочин не оспорювала. 
Доводи відповідача про існування між інших правовідносин, пов`язаних із укладенням договору позики, за яким відповідач виступила лише поручителем ОСОБА_3 (невістка відповідача), також не можуть бути взяті до уваги, оскільки даний договір позики, наданий у якості доказу щодо заявлених позовних вимог, не містить будь-яких посилань щодо поручительства. 
Інших належних та допустимих доказів на спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачем не було надано ні суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.
Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.  
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 21 вересня 2022 року.

 
Суддя-доповідач                                                         Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                            С.А. Голуб 
 
                                                                                     Т.О. Писана