Постанова
Іменем України
 
04 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 308/12392/20
провадження № 61-6362св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 серпня 2021 року у складі судді Данко В. Й. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Джуга С. Д., Готра Т. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння. 
 
Позовна заява обґрунтована тим, що 01 липня 2003 року ОСОБА_1 отримала 
у дар на підставі договору дарування незакінчений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці на АДРЕСА_1 .
 
20 вересня 2005 року позивач уклала із Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк України» (далі - АКБ «Райффайзенбанк України») кредитний договір № CNL 800/057/2005, згідно якого отримала кредит чотирма траншами на загальну суму 78 000,00 дол. США для фінансування будівельних робіт 
та закупівлі будівельних матеріалів на будівництво будинку. Договір укладено строком до 2025 року. Одночасно із договором кредиту укладено договір іпотеки, згідно з яким, для забезпечення повного і своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань, позивач надала банку в іпотеку земельну ділянку, площею 0,0599 га та будь-яке нерухоме майно, що буде побудоване на ній 
за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У 2007 році позивач закінчила будівництво будинку, ввела його в експлуатацію та отримала правовстановлюючі документи на будинок, ставши його власником.
 
Протягом всього часу позивач виконувала взяті на себе зобов`язання стосовно повернення кредитних коштів. Спорів та розбіжностей щодо умов виконання договору не виникало, банк не ініціював дострокового повернення 
чи примусового стягнення суми боргу.
 
Зазначає, що у 2015 році у неї виникли фінансові проблеми, що були пов`язані 
з різким коливанням курсу валюти, зменшенням доходів, а тому вона звернулась до позичальника - банку із заявою про реструктуризацію боргу, однак їй було відмовлено, востаннє листом від 27 квітня 2016 року, який вона отримала 
13 травня 2016 року з посиланням на подальшу співпрацю та сумлінне виконання нею взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу.
 
Однак, надалі позивач отримала із регіонального відділення банку іншого листа-повідомлення, датованого 06 травня 2016 року, яким її проінформували про зміну кредитора та іпотекодержателя в межах укладеного нею у 2005 році кредитного договору № CNL 800/057/2005. Згідно з даним листом банк відступив право вимоги на користь ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 06 травня 
2016 року.
 
Вважаючи укладений договір між банком та фізичною особою - ОСОБА_3 про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки від 06 травня 2016 року незаконним, позивач звернулася до суду із позовом про визнання договору, укладеного 06 травня 2016 року між ОСОБА_3 
та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про відступлення права вимоги за кредитним договором CNL 800/057/2005 
від 20 вересня 2005 року та договором іпотеки № PCL 800/347/2005 недійсним. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року позов було задоволено і вищевказаний договір було визнано недійсним. 
 
За час судового розгляду вищевказаного позову про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним, ОСОБА_3 11 грудня 2018 року розпорядився як заставодержатель належним їй - ОСОБА_1 майном, а саме: земельною ділянкою, площею 0,0599 га та будинком, 
за адресою: АДРЕСА_1 і дав дозвіл на їх реалізацію. Про триваючий судовий розгляд цивільної справи за позовом про визнання договору відступлення права вимоги за кредитним договором і договором іпотеки ОСОБА_3 достеменно знав, оскільки був стороною у справі.
 
21 січня 2019 року за результатом проведення електронних торгів ОСОБА_2 придбано належне їй майно, що перебувало в іпотеці - земельну ділянку, площею 0,0599 га та житловий будинок, що побудований на ній за адресою: 
АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно приватним нотаріусом Селехманом О. А. 07 березня 
2019 року внесено запис про право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
29 травня 2019 року Постановою Верховного Суду договір від 06 травня 
2016 року про відступлення права вимоги за кредитним договором 
№ CNL 800/057/2005 від 20 вересня 2005 року та договором іпотеки 
№ PCL 800/347/2005, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП БАНК», визнано недійсним. Однак, майно, що було предметом іпотеки: земельна ділянка, площею 0,0599 га та житловий будинок, побудований на ній за адресою: АДРЕСА_1 вже вибули з її володіння і перейшли до нового власника ОСОБА_2 .
 
Таким чином, майно, що вибуло з її володіння поза її волею, за розпорядженням ОСОБА_4 , який не наділений таким правом. Позивач була позбавлена свого єдиного майна та єдиного житла для себе та своєї доньки. Будинок 
на АДРЕСА_1 і земельна ділянка, на якій він розташований, вибули з її володіння поза її волею, за рішенням іпотекодержателя ОСОБА_3 , який набув таке право відповідно до договору від 06 травня 2016 року про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 року № CNL 800/057/2005 та договором іпотеки № PCL 800/347/2005, укладеним 
із ПАТ - «ОТП БАНК», який визнано недійсним. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
не існує жодних юридичних відносин.
 
Оскільки, майно вибуло без волі власника, то вважає, що вона наділена правом витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.
 
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила витребувати 
від ОСОБА_2 на її користь житловий будинок, загальною площею 275,1 кв. м, житлова площа, 50,1 кв. м, розташований в АДРЕСА_1 
та витребувати від ОСОБА_2 на її користь земельну ділянку площею: 0,0599 га, кадастровий номер: 2110100000:52:001:0091, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду закарпатської області 
від 10 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, 
що оскільки рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року про стягнення із позивача заборгованості за кредитним договором 
не скасоване, проведені на виконання цього рішення прилюдні торги з реалізації майна не визнано таким, що проведені на виконання цього судового рішення торги з реалізації майна не визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства, а тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав про відсутність підстав витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.
 
Крім того, набуття ОСОБА_2 права власності на спірний будинок не було наслідком реалізації ОСОБА_3 його права на звернення стягнення 
на предмет іпотеки, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № CNL-800/057/2005, що наразі визнаний недійсним.
 
ОСОБА_3 реалізував своє право на звернення до суду та стягнення грошових зобов`язань за іншим борговим зобов`язанням, з відмінним суб`єктним складом (виконавче провадження № 57244163 відкрито на виконання судового рішення щодо стягнення боргу з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за договором позики) 
за умовами, які жодним чином не пов`язані з кредитним договором 
та пов`язаними з ним правочинами, так як майно було продано шляхом його реалізації на електронних торгах в порядку встановленому для виконання судових рішень.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У липня 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірне майно, яке витребовується 
за позовом у даній справі, є іпотечним майном. У зв`язку з визнанням у судовому порядку недійсним договору від 06 травня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», правонаступником АКБ «Райфайзенбанк Україна», про відступлення права вимоги за кредитним договором 
№ CNL 800/057/2005 від 20 вересня 2005 року та договором іпотеки 
№ PCL 800/347/2005, на підставі якого відбулась зміна кредитора 
та іпотекодержателя, правовідносини між цими сторонами договору повернені 
в стан, який існував до укладення такого договору. Оскільки недійсність договору тягне за собою реституцію у даному випадку повернення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки банку, та повернення ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_6 сплачених ним на користь банку коштів. Отже, судові рішення про відмову у витребувані манна, що є предметом згаданого іпотечного договору, прямо стосуються інтересів ПАТ «ОТП Банк», який не був залучений 
до у часті в даній справі. Підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2022 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, 
а касаційну скаргу без задоволення. Також ОСОБА_2 подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження, обґрунтовуючи його тим, що звернення із касаційною скаргою є проявом з боку ОСОБА_1 зловживання процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 308/12392/20, витребувано її з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
ОСОБА_1 згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно 
від 13 листопада 2015 року № 47552438 була власником житлового будинку загальною площею 275,1 кв. м, житловою площею - 50,1 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01 липня 2003 року серії ВАМ № 266089, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А., відповідно 
до якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_1 незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,045 га.
 
20 вересня 2005 року між АКБ «Райффазенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CNL800/057/2005, згідно якого остання отримала кредит
на загальну суму 78 000,00 дол. США, для фінансування будівельних робіт 
та закупівлі будівельних матеріалів на будівництво будинку, строком 
до 2025 року та було укладено договір іпотеки № PCL 800/347/2005, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0,0599 га, що знаходиться 
за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 041221, виданого Ужгородською міською радою 19 серпня 2005 року та на нерухоме майно, а саме житловий будинок та господарські споруди, що будуть збудовані на земельній ділянці та стануть власністю іпотекодавця в майбутньому.
 
06 травня 2016 року банк відступив право вимоги на користь ОСОБА_3 , 
на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором 
від 20 вересня 2005 року № CNL800/057/2005 та договором іпотеки 
№ PCL 800/347/2005 від 20 вересня 2006 року.
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 27 квітня 2017 року у справі № 308/5729/16-ц, визнано договір, укладений 06 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20 вересня 2005 року 
№ CNL 800/057/2005 та договором іпотеки №PCL 800/347/2005 року недійсним.
 
Постановою Верховного Суду 29 травня 2019 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 04 грудня 2017 року скасовано, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2016 року 
у справі № 308/13831/15-ц, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 січня 
2014 року, на загальну суму в розмірі 4 331 497,19 грн, з якої сума 
2 783 199,54 грн - сума основного боргу, що еквівалентно сумі 
110 000,00 дол. США за курсом НБУ станом на 27 квітня 2016 року, сума 
1 444 671,17 грн - сума пені за неповернення основного боргу, та сума 
103 626,51 грн - три відсотки річних.
 
На виконання цього рішення Апеляційного суду Закарпатської області 
від 16 листопада 2016 року ОСОБА_3 видано виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_1 і приватним виконавцем Виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О. В. відкрито виконавче провадження № 57244163.
 
У межах виконавчого провадження № 57244163 відкритого на виконання судового рішення щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 за договором позики, відповідно до вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статті 41 Закону України «Про іпотеку», спірний будинок загальною площею 
275,1 кв. м, житловою площею - 50,1 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_1 , передано на реалізацію та було продано його на електронних (прилюдних торгах).
 
Протоколом ДП «Сетам» про проведені електронні торги № 383690 ОСОБА_2 визнано переможцем, який у подальшому - 07 березня 2019 року зареєстрував право власності на будинок. Реєстрація права власності на будинок здійснена 
на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна від 07 березня 2019 року № 468.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 22 серпня 2022 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі 
№ 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.
 
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно 
не може бути витребувано від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
 
Установивши, що рішення Апеляційного суду Закарпатської області 
від 16 листопада 2016 року не скасоване, проведені на виконання цього рішення прилюдні торги з реалізації майна не визнано таким, що проведені на виконання цього судового рішення торги з реалізації майна не визнано судом такими, 
що проведені з порушенням чинного законодавства, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги, що оскаржувані судові рішення про відмову 
у витребувані манна, що є предметом згаданого іпотечного договору, прямо стосуються інтересів ПАТ «ОТП Банк», який не був залучений до у часті в даній справі, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалені у цій справі рішення права 
та інтереси банку у цій справі не порушують, а тому відсутні підстави для його залучення. Отже, порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив. Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій касаційна скарга не містить.
 
Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки звернення позивача із касаційною скаргою не є зловживанням процесуальними правами у розумінні статті 44 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 10 серпня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 25 травня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська