КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 361/1046/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7304/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Радзівіл А.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
10 листопада  2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
          головуючий  - Немировська О.В., 
          судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
          секретар - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві   цивільну справу за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області  від  11 січня  2022 року,  
 
встановив:
у  лютому 2020  року  позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Honda Civic», 2015 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , укладений 06.11.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на те, що вказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і відповідач не мала права розпоряджатися вказаним майном без його згоди.
Рішенням  Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року позов було задоволено. 
Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року було стягнуто зі ОСОБА_2 на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення,  посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм  матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення  представника відповідача - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 15.11.2014. В період шлюбу -  в серпні 2017 року ними було придбано за спільні сумісні кошти подружжя автомобіль марки «Honda Civic», 2015 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 . Шлюб між ними було розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2019 року. Після розірвання шлюбу йому стало відомо, що  06.11.2019 відповідач відчужила автомобіль своєму дідові - ОСОБА_3 . Оскільки автомобіль було продано відповідачем без її згоди, позивач просив визнати вказаний договір недійсним.
Рішенням  Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року позов було задоволено - визнано недійсним правочин, оформлений договором купівлі-продажу від 06 листопада 2019 року автомобіля марки «Honda Civic», 2015 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнуто судовий збір на користь позивача в розмірі 840 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль було набуто подружжям в період шлюбу за спільні кошти подружжя, відповідач не довела, що для придбання автомобіля були використані її особисті кошти, отримані від продажу  іншого транспортного засобу, а тому вона не мала права вчиняти правочин щодо його відчуження без згоди позивача.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався в рішенні на стст. 60, 63, 65, 69,   СК України, ст. 203, 205, 215, 355, 368 ЦК України. 
Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2014, який було розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду м. Києва від 08 січня 2019 року. 
Відповідач до реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 . 02.03.2016 відповідач змінила ім`я ОСОБА_7 на ОСОБА_8 . Після розірвання шлюбу - 16.05.2019 відповідач змінила прізвище на ОСОБА_9 . 
З договору купівлі-продажу № 1217/8043 від 27 січня 2016 року,  укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , видно, що ОСОБА_10 продала автомобіль марки «Toyota Camry»,  2013 року випуску, р.н. НОМЕР_2 , за ціною 120 000 грн. Вказаний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_10 ( ОСОБА_5 )  21 серпня 2013 року.
За договором купівлі-продажу транспортного засобу за № 2640/8046, укладеного  05.02.2016 між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , остання  придбала автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», номерний знак НОМЕР_3 , за ціною 100 000 грн.
27.07.2017 було укладено договір між ТОВ «Авто-Ком» та ОСОБА_13 , надалі «Комітент» з іншого боку ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності виданої приватним нотаріусом Броварського нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В. про продаж товару марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2009 року випуску. Того ж дня між ТОВ «Авто-Ком» та ОСОБА_14 було укладено договір купівлі-продажу вказаного  транспортного засобу № 5788/17/001545.  В п.1.1. зазначено, що на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки Toyota Land Cruiser Prado, 2009 року, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , н.з. НОМЕР_5 .В п.3.1. договору зазначається, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 482 028 грн. 79 коп.
08.08.2017 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», державний номерний знак НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_1 , автомобілем марки «AUDI A4»,  номерний знак НОМЕР_7 під  керуванням  ОСОБА_15 
16.11.2017 автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», № кузова НОМЕР_8 ,  знято з обліку для реалізації ОСОБА_14 , з подальшою перереєстрацією на нового власника 19 червня 2018 року.
Автомобіль марки «Honda», модель «СІVIC», 2015 року випуску, н.з. НОМЕР_9 , був зареєстрований за ОСОБА_14 з 10.08.2017 року по 06.11.2019 рік. Зазначений автомобіль 06 листопада 2019 року на підставі договору комісії, договору купівлі-продажу за № 6493 від 06 листопада 2019 року, виданих суб`єктом господарювання ТОВ «Абсолют ЛТД», був перереєстрований на ім`я нового власника ОСОБА_3 .
Заперечуючи проти заявлених вимог, представник відповідача - ОСОБА_4 при розгляді справи в суді першої інстанції зазначав, що всі автомобілі, які були у власності відповідача в період шлюбу, придбавались за кошти, які належали їй до укладення шлюбу. 
Зазначені доводи, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Відповідно до пп. 2 та 3  ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями  ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом праваспільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена (чч. 1-3 ст. 65 СК України). 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №756/13976/18) викладено правову позицію, згідно якої  у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 (справа №711/5108/17)  було дано тлумачення статті 60 СК України,  згідно якого законом встановлено положення про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач не довела фактів придбання транспортних засобів в період шлюбу за її особисті кошти, отримані від продажу інших автомобілів, а тому  спірний автомобіль марки «Honda Civic», 2015 року випуску, номер кузову  НОМЕР_1 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_14 , було придбано 10.08.2017  за спільні кошти подружжя.  
Оскільки зазначений автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, відповідач не мала повноважень розпоряджатись ним без згоди іншого з подружжя.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
В апеляційній скарзі відповідач не навів доказів на спростування вказаного висновку суду. Транспортні засоби, які були придбані та зареєстровані на ім`я ОСОБА_14 в період шлюбу не можуть вважатись речами індивідуального користування відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України. Також є безпідставними посилання представника відповідача в судовому засіданні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції на те, що вказані кошти для придбання автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2009 року випуску, були подаровані ОСОБА_14 її дідом - ОСОБА_3 . 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено  докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
                                               
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2022 року -  без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку. 
Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2022 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді