ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/10277/19                        Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/818/448/22                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із правочинів, зокрема договорів (крім категорій 301000000-303000000), з них

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2022 року                                                                                     м. Валки.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Ольховського Є.Б., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У липні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 05 жовтня 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 шляхом приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» - підписанням заяви про отримання банківських послуг між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 23 червня 2019 рік складає 12051,62 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту -0,00 грн; - заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1643,39 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн; пеня за прострочене зобов`язання - 8190,10 грн, заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. -1168,05 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500 грн, процента складова - 550,08 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № б/н від м у розмірі 18870,21 та сплачений судовий збір.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2013 року у розмірі 12051, 62 грн та 1921 грн судового збору.
Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення та позов АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним. 
Вказав, що на момент підписання договору він був неповнолітнім, тобто не досяг віку повної цивільної дієздатності. Позивач не отримав згоди його батьків на укладення кредитного договору.
Також, зазначав що грошові кошти у розмірі 500 грн було отримано у 2013 році та в подальшому ним не здійснювались жодні платежі. Оскільки банк звернувся до суду у 2019 році, просив застосувати строк позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що банком було відкрито поточний рахунок, в загальному порядку встановленому для повнолітніх осіб. 23 лютого 2016 року відповідачу було надано кредитний ліміт в розмірі 500 грн, тобто, вже після досягнення ним повноліття.
Окрім цього відповідач чи його батьки не оспорили цей правочин в встановленому законом порядку, договір не визнано недійсним у судовому порядку.
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливем останнього дня місяця дії картки , тобто, з 30 листопада 2019 року, а позов подано до суду в липні 2019 року, тобто у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи. 
Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Враховуючи, що банком рішення суду оскаржене лише в частині відмови у стягненні відсотків, то відповідно до норми частини першої статті 367 ЦПК України в іншій частині рішення районного суду не перевіряється та не переглядається.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України:
1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає не в повному обсязі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у повному розмірі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції.
Суд, посилаючись на матеріали справи, вважав встановленим, що відповідно до договору № б/н від 05 жовтня 2013 року відповідач отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на станом на 23 червня 2019 року складає 12051,62 грн, з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1643,39 грн, пеня за прострочене зобов`язання - 8190,10 грн, заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 1168,05 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500 грн, процента складова - 550,08 грн.
Позивачем надано до суду Анкету - заяву по приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 05 жовтня 2013 року. 
АТ КБ «Приватбанк» на обґрунтування заявлених вимог також посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємну частину Договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з даним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, те, що останій погодився з ними, підписуючи Заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно наведений у статті 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме таку правову позицію було висловлено у постанові КЦС Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17.
Суд правильно встановив, що 05 жовтня 2013 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодився, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено кредитний ліміт.
Матеріали справи дійсно не містять визначених у статтях 76-80 ЦПК України доказів, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомилась і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів мав саме такий зміст.
Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, згідно вимог ст.ст. 207, 1055 ЦК України щодо обов`язкової письмової форми договору кредиту та відповідно до принципу правової визначеності, який реалізований у загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 203 ЦК України, - не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у аналогічній за обставинами справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про умови кредитування, позов в частині укладення договору кредиту на цих умовах належним чином не доведений - тому колегія суддів не вбачає підстав для стягнення заборгованості, нарахованої за неналежне виконання зобов`язань, а саме- пені та штрафів. 
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 333/4292/15-ц (провадження № 61-8298св21) зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, то рішення в цій частині є обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач на час укладання та надання кредиту був неповнолітнім тому такий правочин є недійсним - колегія суддів виходить з такого.
Згідно положень статті 32 ЦК України, неповну цивільну дієздатність мають фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Частиною першою статті 32 ЦК України встановлено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
Згідно частини другої статті 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
У частинах першій, другій статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Згідно частини першої статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
Матеріали справи свідчать що на час укладання договору з АТ КБ «ПриватБанк»(13 жовтня 2013 року) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було 15 років.
Між тим, з довідки про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що кредитний ліміт йому встановлено 23 лютого 2016 року і подальше кредитування відбувалося за цими умовами вже після досягнення ним повноліття.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 не довів, що: батьки (усиновлювачі) чи піклувальник дізнавшись про вчинення правочину, протягом одного місяця заявили претензії банку; оспорюваним правочином порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи.
Враховуючи те, що матеріали справи не містять даних про те, що батьки ОСОБА_1 заявляли претензію до банку, та те, що на момент встановлення кредитного ліміту він був повнолітній колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо недійсності правочину.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності суд виходить з такого. 
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).
Встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 22 березня 2016 року - «поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування», а з позовом до суду банк звернувся 09 липня 2017 рок судова колегія вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі в суді першої інстанції (а.с. 57).
Інші списання за кредитними договором відповідно до розрахунків банку були здійсненні в автоматичному порядку за відсутності волевиявлення відповідача, а тому списання 31.95 грн в рахунок погашення заборгованості 01 серпня 2018 року не свідчить про визнання боргу відповідачем. 
Посилання банку на те, що термін дії кредитного договору має відповідати строку дії кредитної картки № № НОМЕР_1 , тобто до 30 листопада 2019 року, колегія суддів відхиляє, оскільки таких умов анкета-заява від 05 жовтня 2013 року не містить. У вказаній заяві не конкретизовано тип картки та її реквізити, зокрема строк дії. «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, о встановлено порядок повернення коштів черговими платежами не були підписані ОСОБА_1 , а тому відповідно вони не є частиною кредитного договору б/н від 05 жовтня 2013 року, укладеного між сторонами. 
Вказане  відповідає правовим висновкам, викладеним  постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Крім того, строк діє картки перевищує три роки позовної давності після останнього часткового погашення відповідачем своєї заборгованості.
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; з порушенням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги частково спростовують висновки суду, тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу та ухвалює нове рішення про залишення позову АТ КБ «Приватбанк» без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового про залишення позову без задоволення, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2881,50 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019року- скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення повністю.
Стягнути з Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ((01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», код ЄДРПОУ: 14360570) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Дзержинським РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області 17 березня 2014 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) 2881,50 грн ( дві тисячі вісімсот вісімдесят одна грн. 50 коп.) судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 03 жовтня 2022 року.

Головуючий                                                             В.Б. Яцина.

Судді                                                                           І.В. Бурлака.

        А.В. Котелевець.