КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 758/3743/18                                                                   Головуючий у суді І інстанції Захарчук С.С.
Провадження № 22-ц/824/379/2022                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
5 вересня 2022 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22 березня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у неї станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11 466,20 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 1 339,00 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9 105,00 грн; а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 522,20 грн - штраф (процентна складова); яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн.
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 березня 2006 року за тілом кредиту в розмірі 1 339,00 грн та 1 762,00 грн судового збору.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку до позичальника в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим, оскільки відповідачем не спростований факт отримання кредитних коштів і користування ними, а кредитний договір є чинним і в установленому законом порядку недійсним не визнавався, натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та нарахованих штрафів не узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору та вимогами закону, тому задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі позивач в особі представника за довіреністю - Крилової О.Л. просить вказане заочне рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафів з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги сторони позивача зводяться до того, що підписанням анкети-заяви позичальник приєдналася до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, які разом з цією заявою становлять самостійний кредитний договір, що укладений в порядку частини першої статті 634 ЦК України.Тобто, у даному випадку зміст договору зафіксовано в декількох документах: у заяві позичальника і Умовах та правилах надання банківських послуг, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Надана банком анкета-заява містить, зокрема, узгоджену сторонами відсоткову ставку користування кредитом, строки та порядок внесення коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, що безпосередньо зазначено у тексті вказаного документу та посвідчено підписом позичальника, а відтак сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні умови такого виду правочину. Проте, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та належним чином не оцінив додані до позовної заяви докази, у зв`язку з чим безпідставно вважав стягнення заборгованості за процентами та неустойкою необґрунтованим з підстав того, що вони не встановлені умовами договору. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів по кредиту ураховуючи, що при укладанні договору відсоткова ставка була визначена, про що зазначено у заяві позичальника. З урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної анкети-заяви, підписаної позичальником, яка містить розмір відсоткової ставки, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17, не підлягали застосуванню.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 березня 2021 року цивільну справу повернуто до Подільського районного суду м. Києва для вирішення питання про розгляд заяви відповідача про перегляд заочного рішення від 9 липня 2020 року.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2020 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач в особі представника - адвоката Черняк Є.Ю. з урахуванням поданих доповнень до скарги в порядку частин першої, другої статті 364 ЦПК України просить зазначене заочне рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення тіла кредиту з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Аргументи апеляційної скарги сторони відповідача полягають у тому, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які невиконані зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк», оскільки правовідносини між сторонами існували лише у 2008 році та були припиненими з огляду на те, що позичальником погашено кредит у сумі 1 357,00 грн 20 лютого 2008 року через термінал TS 000134 у відділенні банку з допомогою спеціаліста, про що свідчить відповідна квитанція, а жодних інших кредитів чи правовідносин між сторонами не існує. Про факт повного та своєчасного погашення єдиного кредиту перед позивачем, відповідач у свій час повідомляла банк, що підтверджується копією листа з відміткою про отримання, однак кредитор незаконно та безпідставно тривалий час нараховував відсотки за користування кредитом, який було сплачено вчасно та в повному обсязі, а також звернувся до суду з позовом про повторне стягнення заборгованості. Таким чином у даній справі № 758/3743/18 відсутній предмет спору та відповідно підстави для задоволення позовних вимог.
Представник відповідача також вказує на пропуск позивачем строку для звернення до суду, оскільки із 2008 року минуло 13 років, а загальний строк позовної давності у відповідності до статті 257 ЦК України становить 3 роки, у зв`язку з чим якщо суд не вважати вказані вище обставини достатніми для відмови у задоволенні позовних вимог по суті спору, просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. При цьому відповідачу не було відомо про наявність щодо неї даної справи, вона була позбавлена можливості подання пояснень щодо відсутності предмета спору між сторонами та заяви про застосування позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» представник відповідача - адвокат Черняк Є.Ю. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та штрафів - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, які зроблені з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17.
Представник позивача за довіреністю - Олейнік Н.О. також направила до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, утім вказаний відзив не приймається колегією суддів до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам частини першої статті 360 ЦПК України, а саме поданий з пропуском строку, який був встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, і клопотання про поновлення (продовження) цього процесуального строку представником банку не порушується.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 22 березня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Відповідач виразила свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Встановлено, що у заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , адреса проживання, контактна інформація, додаткові відомості про сімейний і соціальний статус, трудову зайнятість, майновий стан тощо, дата та її підпис, а також дані про такі істотні умови кредитування як вид платіжної картки - Універсальна, валюта кредиту - гривня, сума кредитного ліміту - 2 000,00 грн, базова процента ставка - 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту - відповідає терміну дії кредитної картки, порядок погашення заборгованості за кредитом - як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання банком коштів з дебетної карти (а.с. 6).
До кредитного договору банк додав, окрім копії паспорту відповідача (а.с. 14), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 7) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 8-13), які не підписані відповідачем.
Також під час розгляду справи банк надав суду: виписку по рахунку позичальника ОСОБА_1 станом на 25 березня 2020 року (а.с. 54-56); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, картковий рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 57); довідку про видану позичальнику 4 квітня 2006 року кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії - 04/09 (а.с. 58); витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № С-169 від 23 серпня 2006 року (а.с. 61-70).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 22 березня 2006 року, укладеним між сторонами, заборгованість відповідача за цим кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року становить 11 466,20 грн і складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 1 339,00 грн; заборгованості про процентам за користування кредитом в розмірі 9 105,00 грн; а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 522,20 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 4, 5).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання кредитних коштів і користування ними відповідачем не спростований, кредитний договір є чинним та в установленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому позов банку в частині стягнення непогашеної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 339,00 грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з боржника в примусовому порядку заборгованості по процентам в розмірі 9 105,00 грн за користування кредитом та нарахованих штрафів у загальній сумі 1 022,20 грн, оскільки у заяві позивальника від 22 березня 2006 року відсоткова ставка та сплата неустойки сторонами не визначено, а Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, позивачем не надано доказів того, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та правила надання банківських послуг мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, що свідчило б про укладений між сторонами у належній формі договір про надання банківських послуг.
При цьому місцевий суд зазначив, що відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву не надійшло, тому на підставі частини першої статті 280 ЦПК України з урахуванням позиції позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.
За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.
Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.
За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.
Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.
Частиною четвертою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що у справі було призначено п'ять судових засідань у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а саме: 15 листопада 2018 року, 21 травня 2019 року (справу знято з розгляду), 20 січня 2020 року, 30 березня 2020 року (справу знято з розгляду), 9 липня 2020 року, про які ОСОБА_1 не повідомлялася судом першої інстанції належним чином та в яких була відсутня як особисто так і через уповноваженого представника.
Колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи судові повістки про виклик відповідача до суду не можуть вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
Відомості про повернення до суду першої інстанції повісток про виклик відповідача до суду на 15 листопада 2018 року, 21 травня 2019 року, 30 березня 2020 року з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 36, 37, 41, 42, 50, 51) не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення вказаного учасника справи про дату та час її судового розгляду. Більше того, доказів того, що судова повістка про виклик в судове засідання, призначене на 9 липня 2020 року, в якому було ухвалено заочне рішення, направлялася стороні відповідача матеріали справи взагалі не містять.
Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток про виклик до суду без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду. Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.
Схожого правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13 (провадження № 61-42434св18).
З огляду на те, що матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції, справа вважається розглянутою за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про місце, дату та час судового засідання.
Вирішивши спір за відсутності відповідача, суд першої інстанції порушив право останньої знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), право брати участь в судових засіданнях (пункт 2 частини першої статті 43 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, доводи представника відповідача про неналежне повідомлення останньої про розгляд справи в Подільському районному суді м. Києва є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення без належного повідомлення відповідача про судові засідання. Внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
У заяві, отриманій судом 4 грудня 2020 року, про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 вказувала, зокрема, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором пред`явлені банком із пропуском загального строку позовної давності, а також, що вона не отримувала повістки про виклик до суду і не знала про існування судового спору до часу отримання оскаржуваного рішення 18 листопада 2020 року, внаслідок чого не змогла реалізувати право на подання доказів щодо погашення боргу тазаяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про дату, час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення по суті спору.
Вказані порушення суд першої інстанції в цьому ж самому складі міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення, проте в ухвалі від 7 жовтня 2021 року, встановивши причини неявки відповідача у судові засідання неповажними, суд в повному обсязі не дослідив матеріали справи та лише формально послався на те, що про дату та час судового засідання 9 липня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено шляхом направлення судової повістки за адресою місця проживання, а останньою не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи. Між тим, дослідження обставин, на які посилалася відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження це було підставою для відмови у задоволенні позову повністю або в частині, в тому числі з підстав, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦПК України.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, яка не була належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлена про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про дату, час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Відтак, розглядаючи заяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції фактично усунувся від вирішення спору по суті, безпідставно не взявши до уваги її доводи про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що вона, будучи неналежно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, була позбавлена можливості повідомити про пропуск позивачем позовної давності у відповідній заяві.
Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи(частина друга статті 376 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) викладено правовий висновок про те, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Отже, недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права відповідача  ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.
Вирішуючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У відповідності до вимог статей 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У зв`язку з цим, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку позичальника), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд не врахував наведені обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично вирішив спір по суті в цій частині без дослідження наявних в матеріалах справи письмових доказів.
Місцевий суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому можуть підтверджувати факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором.
Отже, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача, який повинен досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема, розрахунком заборгованості, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18) та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19).
Як свідчать матеріали справи та не заперечувалось сторонами, відповідно до виявленого бажання у заяві від 22 березня 2006 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідачу було відкрито кредитний рахунок у позивача, для користування яким 4 квітня 2006 року видано кредитну картку № НОМЕР_1 та встановлено на неї 19 квітня 2006 року початковий кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн.
Ізвиписки по особовому рахунку та розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22 березня 2006 року, укладеним між сторонами, вбачається, що 6 січня 2008 року ОСОБА_1 зняла в банкоматі № 3951 ЗАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві грошову суму у розмірі 1 339,00 грн (в т.ч. комісія 39,00 грн), яку в подальшому не повернула та на яку банком до 28 лютого 2018 року нараховувались проценти, а також штрафні санкції (а.с. 4, 5, 29, 30, 54-56, 90).
Посилання сторони відповідача на те, що у ОСОБА_1 відсутні невиконані зобов`язання перед банком з огляду на те, що позичальником погашено кредит у сумі 1 357,00 грн 20 лютого 2008 року через термінал TS 000134 у відділенні банку з допомогою його співробітника колегія суддів відхиляє, оскільки надана суду копія квитанції від 20 лютого 2008 року, яка є частково нечитабельною (а.с. 91), не має ідентифікуючих ознак (реквізитів) платіжного документа в розумінні вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (в редакції, чинній станом на лютий місяць 2008 року), зокрема: прізвище платника та його РНОКПП; найменування отримувача коштів та його реквізитів; призначення платежу; картковий рахунок, який було поповнено вказаними коштами, тощо.
Сплата заборгованості за кредитом (поповнення кредитної картки) за допомогою платіжного пристрою оформляється за допомогою касового документа (квитанції, чека тощо), який повинен містити усі обов`язкові реквізити касового документа, проте з наданої відповідачем копії квитанції неможливо встановити, що 20 лютого 2008 рокуОСОБА_1 внесла грошові кошти в рахунок погашення заборгованості саме за кредитним договором від 22 березня 2006 року, які вона використала 6 січня 2008 року.
Не містяться такі відомості і в наданих позивачем виписках по картковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 та розрахунку заборгованості за кредитними договором № б/н від 22 березня 2006 року, а тому відсутні обґрунтовані підстави для висновку, що відповідач належним чином виконала взяті на себе зобов`язання перед позивачем щодо повного та своєчасного повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача непогашеної заборгованості за тілом кредиту станом на 28 лютого 2018 року в розмірі 1 339,00 грн є обґрунтованими, оскільки вказана сума боргу по кредиту належним чином підтверджена у розрахунку та виписці, а позичальник під час перегляду справи в апеляційному порядку не спростувала відсутність у неї невиконаних зобов`язань перед банком належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.
Разом з тим,зазначаючи в оскаржуваному заочному рішенні, що надані позивачем докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції належним чином матеріали справи не дослідив та не звернув уваги на те, що у анкеті-заяві позичальника від 22 березня 2006 року сторонами погоджену базову процентну ставку за кредитним договором в розмірі 3 % на місяць, тобто 36 % річних, на суму залишку заборгованості за кредитом, а також строк дії кредитного ліміту, який збігається з терміном дії кредитної картки і становить до останнього дня квітня 2009 року (а.с. 6, 58).
Підписавши анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодила такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання, а тому посилання суду про те, що позивач не надав документів, які б підтверджували погодження між сторонами всіх умов надання банківських послуг, у тому числі обов`язку позичальника зі сплати процентів, не відповідає фактичним обставинам справи.
У відповідності до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Враховуючи те, що зазначеною вище заявою, яка підписана відповідачем 22 березня 2006 року, визначено розмір відсотків за користування кредитом, то вони підлягали стягненню в примусовому порядку через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, на що суд першої уваги достатньої уваги не звернув внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, саме: 500,00 грн - штрафу (фіксована частина) та 522,20 грн - штрафу (процентна складова), то вони є безпідставними з огляду на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цьому документі розмірі і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Як зазначалося вище, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено свій висновок, що Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку і Тарифи банку, які не підписані позичальником, не є складовою частиною кредитного договору, оформленого шляхом заповнення анкети-заяви.
Таким чином, за відсутності доказів того, що саме подані позивачем Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач під час підписання анкети-заяви, ознайомилася та погодилася із ними, ці Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.
За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги із Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Між тим, у заяві про перегляд заочного рішення відповідач просила суд першої інстанції застосувати до позовних вимог про стягнення заборгованості строк позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зазначено, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі в такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Із матеріалів справи вбачається, що сторони погодили строк дії кредитного ліміту, який збігається з терміном дії кредитної картки № НОМЕР_1 - до кінця квітня 2009 року.
Користуючись кредитними коштами у сумі 1 947,00 грн (в т.ч. комісії 47,00 грн) починаючи з 15 листопада 2006 року,  ОСОБА_1 здійснила 2 лютого 2007 року єдиний платіж в рахунок погашення кредиту з нарахованими банком процентами у розмірі 2 045,00 грн і заборонність перед банком у неї була відсутня, чого не заперечували сторони.
Після зняття 6 січня 2008 року в банкоматі № 3951грошової суми у розмірі 1 339,00 грн (в т.ч. комісії 39,00 грн) відповідач жодних інших платежів за кредитним договором № б/н від 22 березня 2006 року не здійснювала, що підтверджується виписками по рахунку позичальника та розрахунком заборгованості.
Сторони у справі визначили умови щомісячного повернення кредиту, при цьому не фіксованими (ануїтетними) платежами, а залежно від залишку заборгованості, домовились про строк та термін закінчення кредитування, що відповідає останньому дню строку дії картки, зазначеному на її звороті. Відповідач повинна була не пізніше останнього дня квітня місяця 2009 року повернути банку отримані від нього кредитні кошти у повному обсязі.
Так, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку суд першої інстанції здійснив посилання в оскаржуваному судовому рішенні, зроблено правовий висновок про те, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59).
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (пункти 59, 60 постанови).
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці з 03 червня 2006 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що банк звернувся до суду з позовом 24 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Отже, висновок апеляційного суду про сплив позовної давності за вимогами позивача є правильним.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що останній платіж на повне погашення заборгованості було здійснено позичальником 2 лютого 2007 року, а після зняття нею 6 січня 2008 року грошових коштів у розмірі 1 339,00 грн, на які банк до 28 лютого 2018 року нарахував проценти відповідач жодних платежів за кредитним договором № б/н від 22 березня 2006 року не здійснювала, тому саме з цього часу банк міг довідатися про порушення своїх прав, проте з позовом до суду до позичальника звернувся лише у березні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності (більше ніж 10 років).
Зважаючи на викладене та на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом саме у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі на це рішення.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. 
У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного заочного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, а також не забезпечив відповідачу справедливий судовий розгляд справи, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом внаслідок пропуску позовної давності, а в частині стягнення нарахованих позивачем штрафів - за безпідставністю таких вимог.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у вказаній справі, а саме 2 643,00 грнсплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 9 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 2 643,00 грн(дві тисячі шістсот сорок три гривні) сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                                  Н.В. Ігнатченко

                                                                                                             С.А. Голуб 

                                                                                                              Д.О. Таргоній