Ухвала
 
16 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 759/13870/14-ц
 
провадження № 61-8510ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                 Черняк Ю. В., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни щодо проведення оцінки майна та визнання оцінки майна такою, що не підлягає застосуванню, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба», 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. щодо проведення оцінки майна та визнання оцінки майна такою, що не підлягає застосуванню, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк»), Товариство                         з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба»                                      (далі - ТОВ «Приватна експертна служба»).
 
Скарга обґрунтована тим, що відповідно до звіту про оцінку майна боржника від 11 жовтня 2021 року вартість майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , становить 1 027 850 грн. Мета оцінки визначення вартості об`єкта оцінки - для продажу на конкурсних засадах. Вказує, що оцінка житла проводилася без фактичного доступу до нього, що   є порушенням вимог чинного законодавства. Оцінювачем у звіті не наведені пояснення щодо неможливості особистого огляду об`єкта дослідження та не зазначені обґрунтування застережень, припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду. Вважає дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. незаконними, оскільки їй достеменно відомо, що заявник є інвалідом ІІ групи та об`єкт оцінки є її єдиним житлом, проте, незважаючи на ці обставини, приватний виконавець продовжує вчиняти неправомірні дії, спрямовані на позбавлення єдиного житла.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. в частині виконання виконавчого листа № 759/13870/14-ц, виданого 18 грудня                    2020 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення                                з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 002-2008-460 від 28 лютого 2008 року у розмірі                                                  137 076,31 доларів США, що станом на 03 листопада 2014 року еквівалентно 1 755 234,15 грн, та судовий збір у розмірі 1 820 грн; визнати такою, що не підлягає застосуванню, оцінка у формі письмового звіту про оцінку майна боржника від 11 жовтня 2021 року, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,10 кв. м; зупинити передачу на реалізацію зазначеної квартири до розгляду справи та через електронні торги.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано такою, що не підлягає застосуванню, оцінка у формі письмового звіту про оцінку майна боржника від 11 жовтня 2021 року, а саме квартири                АДРЕСА_1 , загальною площею 43,10 кв. м.
У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л. О. задоволено.
Апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задоволено частково.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року                   в частині визнання такою, що не підлягає застосуванню оцінки у формі письмового звіту про оцінку майна боржника від 11 жовтня 2021 року, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,10 кв. м, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
У серпні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно відбитку штампу «Прийом громадян» подана 31 серпня 2022 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції її представник отримала 08 серпня           2022 року, що підтверджується наданими доказами.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження ОСОБА_1 пропущено з поважних причин, його можливо поновити.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду              від 19 липня 2022 року скасувати та залишити в силі ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову                 у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга                                        є необґрунтованою.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість             за кредитним договором № 002-2008-460 від 28 лютого 2008 року у розмірі 137 076,31 доларів США, станом на 03 листопада 2014 року еквівалентно 1 755 234,15 грн, та судовий збір у розмірі 1 820 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
На підставі вказаного рішення суду виданого 18 грудня 2020 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчі листи                               № 759/13870/14-ц та приватним виконавчем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва                 Лановенко Л. О. від 16 вересня 2021 року призначено суб`єкта оціночної діяльності, суб`єкта господарювання ТОВ «Приватна експертна служба».
 
11 жовтня 2021 року ТОВ «Приватна експертна служба» проведено звіт про оцінку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,10 кв. м, відповідно до якого визначена об`єкта оцінки становить 1 027 850 грн.
 
У частинах першій - третій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.                 У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель                у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. 
Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.
 
Згідно із частиною п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою                                      з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
 
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
 
Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
 
Статтею 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що звіт про оцінку майна                           є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.
 
Положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
 
Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня                      2003 року № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.
 
У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна
і майнових прав» передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.
 
Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.
 
Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.
 
Пунктами 50-55 Національного стандарту № 1 визначені загальні вимоги                 до проведення незалежної оцінки майна.
 
Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442,                       є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту                             № 2 «Оцінка нерухомого майна», з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.
 
Згідно з пунктом 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки.
 
Пунктом 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна                         і майнових прав» передбачено, що незалежна оцінка майна проводиться                       у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
 
Разом з цим, відповідно до пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних
та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень                         і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів      з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
 
При цьому суди мають враховувати, що суб`єкт оціночної діяльності                                 є учасником виконавчого провадження, а не посадовою особою державної виконавчої служби і його звіт про оцінку майна є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача, а не актом державного органу.
 
Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.
У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.
 
Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено відповідальність оцінювачів                  та суб`єктів оціночної діяльності, а згідно з частиною 2 цієї статті оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності-суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно                        до умов договору та закону.
 
Ураховуючи викладене, чинним законодавством України передбачено підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема недостовірності             чи необ`єктивності оцінки майна) ним своїх обов`язків.
 
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору.  Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна,                          і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності                                           (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
 
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
 
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
 
Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.
 
Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду                 у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17                            (провадження № 12-18гс18).
 
Крім того, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №168/828/16-ц також зазначається, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності                                 з визначених питань, що унеможливлює оспорювання в судовому порядку такого звіту.
 
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, врахувавши наведені вище норми права, належним чином дослідивши надані докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки дії приватного виконавця щодо оцінки майна відповідали положенням частин першої - третьої, п`ятої статті 57 Закону України                       «Про виконавче провадження».
 
При цьому апеляційний суд урахував, що у своїй діяльності суб`єкт оціночної діяльності є самостійним, а тому виконавець ніяк не може впливати на порядок проведення оцінки майна.
 
Доводи касаційної скарги стосовно того, що оцінка майна не відповідає дійсній вартості майна, оскільки проводилася суб`єктом оціночної діяльності без огляду нерухомого майна, висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним                           і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо                                              її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника  з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд                         у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судового рішення.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання незаконними дій приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни щодо проведення оцінки майна та визнання оцінки майна такою, що не підлягає застосуванню, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Універсал Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба» відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Р. А. Лідовець

                                                                                                                      І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк