Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 537/3711/20
провадження № 61-6500св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Микола Васильович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грущенко Сергій Григорович, на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року 
у складі судді Маханькова О. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Абрамова П. С., Пікуля В. П., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.
Позовну заяву мотивував тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати     ОСОБА_4 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно, що знаходиться у селі Вербки Семенівського району Полтавської області. У визначений законом строк він звернувся до Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері за законом, проте дізнався від секретаря сільської ради, що за життя     ОСОБА_4 склала заповіт, яким земельну ділянку заповіла    ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є онуком спадкодавця та сином її доньки   ОСОБА_2 . На прохання    ОСОБА_4 , заповіт підписано ОСОБА_5 ,    ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач посилався на те, що на час складення заповіту, його мати 
    ОСОБА_4 важко хворіла, в тому числі на захворювання щитовидної залози, цукровий діабет II типу, ГПМК за ішемічним типом, перенесла інсульт. Перед своєю смертю   ОСОБА_4 перебувала на лікуванні у лікувальному закладі.За наявності цих захворювань, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Також позивач зазначив, що у нього відсутнє свідоцтво про смерть матері, адже на момент її смерті він також перебував на лікуванні, тому не зміг бути присутнім. За життя     ОСОБА_4 передала йому на зберігання державні акти на землю та зазначала, що заповіту не складала. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт від 09листопада 2018 року, складений     ОСОБА_4  на користь    ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .  
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області до участі у справі у якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовича М. В.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 07 липня 2022 року у задоволенні позову                   ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивачем не доведено, що в момент складання заповіту 09листопада 2018 року   ОСОБА_4 , за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Доказів наведеного позивач у порядку статті 76 ЦПК України не надав, що є його процесуальним обов`язком. 
Крім того суди виходили з того, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою.
В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача, невідповідність його форми та змісту вимогам чинного законодавства, або, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій на момент складення заповіту. 
Незгода позивача із волевиявленням спадкодавця, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, 
не є підставою для визнання заповіту недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2022 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені 
у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.  
26 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначив, що судами неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема не допитано свідка ОСОБА_6 , яка була присутня у якості свідка під час складання заповіту від 09 листопада 2018 року, проте за викликом в суд не з`явилася. 
Суди попередніх інстанцій не врахували та не надали належної оцінки тим обставинам, що на час складання заповіту ОСОБА_4 виповнилося 
77 років, в останні роки вона хворіла на захворювання щитовидної залози, цукровий діабет II типу, ГПМК за ішемічним типом, перенесла інсульт, 
з 17 серпня 2018 року до 27 серпня 2018 року, та з 26 жовтня 2018 року 
до 06 листопада 2018 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні. Тобто, між перебуванням на стаціонарному лікуванні, складенням заповіту і смертю пройшов короткий проміжок часу, тому на час складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним. 
Відзиви на касаційну скаргу відповідач до Верховного Суду не подав 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4 померла у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне їй майно.
Спадкоємцями за законом першої черги є діти    ОСОБА_4 -   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
За життя 09 листопада 2018 року     ОСОБА_4 .  склала заповіт, яким належну їй на праві власності земельну ділянку заповіла    ОСОБА_3 ,  
  ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
ОСОБА_3 є онуком спадкодавця та сином   ОСОБА_2 .
Відповідно до оспорюваного заповіту,      ОСОБА_4 , у присутності свідків    ОСОБА_8 , та    ОСОБА_6 заповіла належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку, кадастровий номер 5324588000:00:003:0031, площею 5,49 га, розташовану за межами с. Вербки Семенівського району Полтавської області,      ОСОБА_3 ,      ІНФОРМАЦІЯ_4 , на прохання заповідача заповіт підписав   ОСОБА_5 .
Заповіт складено в м. Кременчуці 09 листопада 2018 року та посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідович М. В., записаний ним зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос і підписаний      ОСОБА_5  у присутності двох свідків. У заповіті вказано, що заповідачу роз`яснено зміст статей 1235, 1241, 1254, 1274, 1276, 1307 ЦК України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається і зберігається у справах приватного нотаріуса 
Спірідович М.В., а другий видано заповідачу.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Статтею 1247 ЦК Українивстановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України,якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. 
Статтею 1253 ПК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. 
Згідно з частиною другою статті 1248 ІІК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що заповіт не відповідає внутрішній волі заповідача, його форма та зміст не відповідають вимогам чинного законодавства, і на момент складання заповіту заповідач не усвідомлювала значення своїх дій, тобто волевиявлення заповідача не відповідало її волі.  
Під час розгляду справи, як на підставу недійсності заповіту позивач в особі представника  посилався на статтю 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинамипершою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, а також на положення статті 1257 
ЦК України, якою передбачено умови нікчемності заповіту та можливість визнання заповіту недійсним у разі, коли буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставоюнедійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 1257 ЦК Українипередбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:           1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Вирішуючи цей спір суди попередніх інстанцій належним чином перевірили обставини, на які посилається позивач в обґрунтування вимог про визнання заповіту недійсним, зокрема як дотримання загальних підстав недійсності правочину, так і щодо його нікчемності, зокрема дотримання вимог щодо його форми та посвідчення. 
Суди обґрунтовано виходили з того, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми і посвідчення, визначені 
статтею 1247ЦК України, зокрема, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання (м. Кременчук, 09 листопада 
2018 року), посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М. В., записаний ним зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос. Після ознайомлення заповідача зі змістом заповіту, за її дорученням, заповіт було підписано особою, запрошеною для його підписання, а саме    ОСОБА_5 , та двома свідками -    ОСОБА_8  та  ОСОБА_6 .
Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовича М. В. перевірив дієздатність     ОСОБА_4 на момент складання заповітута встановив, щовона мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій вона розуміла. Заповідачу роз`яснено зміст статей 1235, 1241, 1254, 1274, 1276, 1307 ЦК України.
Під час розгляду справи судом першої інстанції допитані свідки, які були присутніми при складанні заповіту  ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , які пояснили, що   ОСОБА_4 дійсно мала захворювання, але вільно розмовляла, розуміла значення своїх дій, надавала чіткі відповіді на запитання. Складення заповіту було виключно її ініціативою та особистим волевиявленням. 
Позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що в момент складання заповіту 09 листопада 2018 року      ОСОБА_4 , за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. 
Доказів на підтвердження складання заповіту ОСОБА_4 з порушенням умов щодо вільного волевиявлення та відповідність вчиненого правочину справжній волі заповідача позивач суду не надав, що було його процесуальним обов`язком.
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання заповіту 
ОСОБА_4 від 09 листопада 2018 року недійсним, оскільки на підтвердження заявлених вимог  ОСОБА_1 не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, а також доказів на підтвердження обставин, з якими він пов`язує недійсність цього правочину.  
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що зміст заповіту не відповідає нормам законодавства щодо його форми і порядку посвідчення, а також волевиявленню заповідача, вбачаються необґрунтованими та були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суди на підставі наявних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт нікчемним, а також підстав для визнання його недійснім. 
Позивач не навів фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 
204 ЦК України).
У справі, що є предметом перегляду, суди попередніх інстанцій перевірили та дали належну оцінку саме тим доказам і обставинам, які стосуються предмету позову та входили до предмету доказування, відповідно до змісту позовних вимог. 
Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.
Сама по собі незгода позивача із волевиявленням спадкодавця на призначення свого спадкоємця щодо частини належного їй мана (земельної ділянки), не є підставою для визнання заповіту недійсним, без доведення обставин і підстав недійсності такого правочину, зокрема його складання з порушенням вимог щодо вільного волевиявлення. 
Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалено судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів.
Наведеними вище нормами та встановленими судами обставинами спростовуються доводи позивача, в тому числі аргументи, викладені 
у касаційній скарзі, які зводяться до доведення необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин, які на думку заявника свідчать про недійсність або нікчемність складеного  ОСОБА_4 заповіту на користь свого онука ОСОБА_3 (відповідача) та можуть бути підставою для задоволення позову.
В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції неможевдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.Це передбачено 
статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області 
від 21 лютого 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 07 липня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           І. А. Воробйова 

  Р. А. Лідовець  

  Ю. В. Черняк